Poznej svoje město 2

Cyklus komentovaných vycházek,

které pořádala Knihovna Jana Drdy

ve spolupráci

s Klubem českých turistů

v průběhu roku 2017.

Juráčkovi nas stopě

/1. března 2017/

Měli-li bychom se vydat po Juráčkových stopách v Příbrami, museli

bychom ji projít křížem krážem. Ale pokud se zaměříme na ty důležité,

bude jich až překvapivě málo.

On sice všude prohlašoval, že pochází z malého domku v Dlouhé

ulici v Příbrami, ale v době jeho narození (1935) byla tato ulice rozděle-

na na dvě části, jedna se jmenovala po Zeyerovi, druhá po Vrchlickém

a právě v té se narodil. Dnes již tato část ulice neexistuje, částečně ji

kopíruje Milínská a Juráčkův rodný domek stával přibližně na její kři-

žovatce s Dlouhou. Tehdy to ovšem bývala tmavá ulička plná dětských

dobrodružství, z čehož Juráček čerpal po celý život.

Jeho kroky často vedly do restaurace U Božího oka (naproti domu

U Kašny), kde byla jeho maminka servírkou, protože otec od rodiny

odešel a on býval doma sám – kromě mladšího bratra. Po ukončení

obecné školy (dnes ISŠ) navštěvoval reálné gymnázium v Jiráskových

sadech. Nepatřil k výborným ani disciplinovaným studentům, spíše

naopak. Přitom byl nadprůměrně inteligentní, sečtělý atd. Za jeho neu-

těšeným chováním lze spatřovat jakýsi odpor a nechuť ke všemu pra-

videlnému, ke všemu, co mělo nějaký řád. To se u něho bohužel proje-

vovalo po celý život. Mezi jeho záliby během studia patřilo ochotnické

divadlo, gymnastika a samozřejmě první lásky, kterých měl bezpočet,

ostatně, jako celý život. V roce 1953 se mu podařilo celkem úspěšně

odmaturovat a odešel studovat na Filologickou fakultu UK v Praze.

Tady jeho příbramská stopa v podstatě končí. Do rodné Příbrami se

vracel jen k mamince, občas na sjezdy gymnazistů a – pochopitelně

– za svými příbramskými láskami. Přeskočme řadu let, životních poku-

sů a omylů a zastavme se u Juráčka jako jednoho z nejvýznamnějších

scenáristů a režisérů tzv. československé nové vlny 60. let 20. stol.

Nelze jmenovat všechny filmy, na kterých se podílel, tak alespoň jeho

nejúspěšnější, vědeckofantastická Ikarie XB1. I když později přiznává,

že to je jeho finančně nejúspěšnější film, osobně se za něj spíše sty-

děl. Jako typicky juráčkovské filmy lze označit snad pouze tři: Postavu

k podpírání, do jisté míry Každého mladého muže a zejména Případ

pro začínajícího kata. Ten poslední je jeho životním dílem. A i v něm lze

najít příbramské stopy. Pak ho státní moc srazila na kolena. Juráček,

na rozdíl od některých svých filmových dodnes slavných kolegů, ani na

kolenou neodprosil za své protivenství a tak skončil v doživotní filmové

temnotě. Nemocen a vyčerpán zemřel na jaře nadějného roku 1989.

Je smutné konstatovat, že je to možná svým způsobem dobře. Určitě

by nebyl schopen se smířit se současnou filmovou komercí a zejména

nekonečnými seriály, které by ho stejně zabily. Onoho roku 1989 se do

Příbrami vrátil ještě jednou: naposled a na věky. Tady, na příbramském

hřbitově, konečně našel klid.

Provázel Ing. Josef Fryš

Hrob Pavla Juráčka na příbramském hřbitově.

Příbramské hospody a hospůdky 2

/8. dubna 2017/

Naše putování začíná na Rynečku, místě, které založili horníci, kteří

přišli z Krušných hor a které bylo osadou a původně nepatřilo k Příbra-

mi. Zde se, bohužel pouze na plánku od pana Jana Čáky, seznamujeme

se čtyřmi hospodami, z nichž nejvýznamnější byla hospoda U Karla IV.

Pokračujeme Milínskou ulicí a na rohu s ulicí Alšovou byla hospoda

Skalka. Sem chodili především dělníci a řemeslníci, kteří stavěli zdejší

čtvrť Vinohrady. Po válce tu byl obchod s potravinami a v 70. letech zde

vznikla první příbramská samoobsluha.

Přicházíme ke známé restauraci Na Marjánce - dříve to byla první

zastávka poutníků cestujících na Svatou Horu od Březnice. Mixovou

ulicí pokračujeme ke svatohorské aleji. Po ní vystoupáme asi 80 m

a jižním směrem vidíme kdysi výletní místo Pražáků, hotel Bělohlávek.

Dnes objekt známe pod názvem Barrandov.

Opustíme svatohorskou alej a jdeme Zelenou ulicí k svatohorským

schodům. Jarní sluneční počasí a naše město nám nabízí překrásné

výhledy, kterými je řada účastníků vycházky nadšena. Bočním vcho-

dem vcházíme do evropského unikátů - svatohorských schodů. Chví-

li po nich stoupáme a dalším bočním vchodem vycházíme a jdeme

k bývalému Poutnickému hostinci na rohu Mariánské a Hornické ulice,

kde se vždy zastavovali poutníci jdoucí na Svatou Horu. Později se

stal též oblíbenou hospůdkou studentů a profesorů nedaleké vysoké

báňské školy a potom střední hornické školy. Kolem dalšího hostince

Karolíny Dvořáčkové Zlatá husa se dostáváme na Sebastopol či Sabák

jak mu zkráceně říkají Příbramáci. Byla tu i krásná zahradní restaurace,

kde se konaly výstavy chovatelů. Všímáme si i dvou pamětních desek

jako vzpomínek na Hanuše Jelínka a Mikoláše Alše a jeho budoucí

manželku Marinu.

Odtud přes příbramský městský park jdeme do Plzeňské ulice. Zde

vzpomene na hotel Slavia dříve Jiskra, hostinec V kufru či U Švandr-

líka, kde se prodávalo výtečné Protivínské pivo. Ve spodní části ulice

býval hostinec Na Závisti a nedaleko od něj zájezdní hostinec Na Kré-

tě, kde údajně část štamgastů bývali Řekové. Dalším hostincem na

rohu Obecnické ulice byl Port Artur. Poslední naší zastávkou je dnes

již neexistující hotel U korunního prince, též známý jako restaurace

Františka Waníčka. Zde se ubytovávali hosté, kteří přijeli do Příbrami

vlakem. Budova naproti nádraží stojí dosud a jsou v ní byty a obcho-

dy.

Provázel Josef Bican

Poutnický hostinec. V minulém století velice oblíbená hospůdka.

Hanuš Jelínek - nenápadný génius

/13. května 2017/

Jsou v Příbrami domy, které jako vrcholy trojúhelníku rýsují s jis-

totou snad každé pátrání po literárních stopách minulosti. Jedním

z bodů je, jistě nepřekvapivě, budova bývalého reálného gymnázia

v Jiráskových sadech. Budova, která ve štukové výzdobě skrývá

nejedno uličnictví budoucí elity národa. I Hanuš Jelínek, sotva odrostlý

krátkým kalhotám zde započal svou cestu za francouzskou literaturou,

která mu byla celoživotní vášní. Ve svých pamětech „Zahučaly lesy“

z roku 1947 přiznává se spisovatel k alotriím, která zpestřovala

jeho studentská léta. Záhy se v něm však projevila touha po četbě

a z malého uličníka stává se premiant, který již od septimy píše matu-

ritní práce za své méně nadané spolužáky.

Celý příběh nevšedního života Hanuš Jelínka počíná však v místě

jiném, v domě na okraji města, jež svou pohostinností vítá poutníky od

Prahy a Sedlčan. Zájezdní hostinec U Sebastopolu je řízením osudu

dalším vrcholem našeho putování. Dům, který pamatuje mnoho svých

nájemníků, kteří se zapsali do historie města. Zde se jako sousedé

setkali rodiče Hanuše konceptní adjunkt Jan Otakar Jelínek a mladičká

Ema Kaiserová, aby k sobě zahořeli. Zde se na konci léta 1878 narodila

Emě již provdané Jelínkové dvojčata chlapců. Bohužel křtu se dožil jen

jeden z bratrů Hanuš. Budoucí spisovatel, překladatel, diplomat, jehož

politickým vrcholem byla účast v československé delegaci v Paříži

v květnu 1919 při podpisu Versail eského míru. Muž, jehož zásluhou

byly mezinárodní vztahy z Francií a naší nově vzniklé republiky na

nebývale vysoké úrovni.

To ale předbíháme, protože zatím je Hanuš malý chlapec, jehož

dětské radovánky jsou spojené s hostincem U Koníčka v Dlouhé ulici,

který dnes již nestojí. Život rodiny a devítiletého Hanuše byl tragicky

poznamenán nešťastnou smrtí otce, který zemřel po pádu ze schodů

hned v těsném sousedství v hostinci U Volpichů. Matka byla nucena

se s malým Hanušem a jeho sourozenci později přestěhovat dále od

centra města do rohového domu v Ondrákově ulici, stojícím hned proti

dodnes působivé bráně do zahrad Kličkovy vily. Rozlehlá zahrada jit-

řila mladému muži představivost a zde také vznikly jeho první básně.

V domě žila také o deset let starší učitelka měšťanské školy Emilie,

která dospívajícímu Hanušovi darovala první opravdový polibek milující

ženy a také první zklamání v lásce. Hned po maturitě se Hanuš Jelínek

přestěhoval do Prahy, kde se stal mimo jiné vnímavým posluchačem

přednášek Jaroslava Vrchlického, který do Příbrami rád dojížděl a měl

zde přátelské i rodinné vazby.

A i když příbramský život Hanuše byl jen prologem k budoucím

činům, mnohým přátelstvím s významnými osobnostmi své doby

jako byla Zdenka Braunerová, František Kupka, Edvard Beneš či

M. R. Štefánik, šťastným manželstvím s Boženou Jelínkovou - Jirásko-

vou, malířkou a dcerou Aloise Jiráska, ze vzpomínek je zřetelně znát,

že k Příbrami ho vázal silný vztah.

Provázela: Edita Vaníčková Makosová

Rodný dům Hanuše Jelínka U Sebastopolu.

Březové Hory staleté

/10. června 2017/

Dějiny Březových Hor jsou jsou v podstatě dějinami hornictví.

Už původní osada, která zde vznikala, vděčí za svůj počátek právě

hornictví. Její jádro bylo v dnešní Prokopské ulici, v úseku mezi barokní

budovou někdejšího Bergamtu, horního úřadu a Prokopského kostela.

Prokopský kostel býval chloubou hornického stavu. Horníci se na něj

skládali krejcar po krejcaru a od svého vzniku v roce 1879 je cílem

a vyvrcholením Prokopských poutí. Bohužel v posledních letech se dá

říci – s určitou nadsázkou – že tyto poutě jsou pláčem nad nespráv-

ným hrobem. Kostelík má totiž pronajata Pravoslavná církev a i o pouti

je tato hornická pýcha uzavřena. Budeme-li pokračovat dále kolem

něho a u litinového křížku z roku 1859 odbočíme doprava, dojdeme

k bývalému Prokopskému dolu. Z jeho někdejší slávy už zůstalo jen

několik provozních budov a mohutný odval, na kterém je místní vysílač

a z kterého je nádherný výhled na Příbram. Pokud od křížku zatočíme

Hornické muzeum a Ševčínský důl.

doleva, dostaneme se k Dolu Anna. Ten měl více štěstí, než došlo

k jeho úplné devastaci, bylo v něm částečně zřízeno muzeum. Huso-

vou ulicí se dostaneme k jedné z březohorských dominant, Dolu Voj-

těch, prvnímu březohorskému dolu zaraženému k dolování ve velkých

hloubkách. Ta hloubka dosáhla v roce 1875 neuvěřitelných 1 000 m

a stal se tak nejhlubším na světě. Při pokračování Husovou ulicí

mineme nejprve Mariánskou štolu a pak bývalou drátovnu vybudova-

nou ve 30. letech 20. století. Ocelová lana měla průměr přes 30 mm

a délku přes 1 500 m. Při procházce dále dojdeme až na křižovatku, kde

vpravo, na spodním konci náměstí spatříme další dominantu – Ševčín-

ský důl s vyhlídkovou věží. Za křižovatkou můžeme pokračovat až

k rodnému domku animátorky Hermíny Týrlové, která se tu roku 1900

narodila v rodině horníka, který zahynul na Dole Marie. Této jedné

z mnoha osobních tragédií březohorských horníků předcházela známá

tragédie 31. května 1892, kdy na tomto dole vznikl požár, který postup-

ně zachvátil ostatní březohorské doly. Tato katastrofa si vyžádala 319

obětí. Katastrofu na dole připomíná památníček a zejména památníky

na březohorském a příbramském hřbitově.

Provázel Ing. Josef Fryš

Důl Marie. Zde začala březohorská katastrofa. .

Historie příbramských továren

/9. září 2017/

Dnešní putování začíná na prvním příbramském sídlišti, známým

pod názvem Stalingrad. Naše první zastavení je před vilou bratří Wei-

lů. Byla postavena začátkem minulého století. Dnes je v soukromých

rukou. Před rokem 1989 zde byly jesle a mateřská školka. Zde se

účastníci dovídají o pohnutém životě majitelů.

Krátkou uličkou scházíme k Weilovně, jak se zkráceně říká továrně

bratří Weilů. Byla postavena v roce 1889 dvěma příbramskými pod-

nikateli Josefou Weilovou a Karlem Reichnerem, kteří využili vzrůs-

tajícího zájmu o zdejší poutní místo Svatou Horu. Drobní řemeslníci

již nestačili vyrábět poutní zboží v daném objemu, a tak výše uvedení

podnikatelé vystavěli továrnu, kde se zboží začalo vyrábět strojově.

Tím uspokojili nejen Svatou Horu, ale i zakázky ostatních poutních

míst u nás i v cizině. V továrně se vyráběly růžence, řetízky, medailon-

ky a další žádané zboží.

Vraťme se do současnosti. Před branou nás čeká usměvavý Ing.

Pavel Hron ředitel podniku COTERM a provádí nás současnými provo-

zy. Vypráví o výrobě po druhé světové válce a řada účastníků jej dopl-

ňuje, jelikož zde pracovali. Po prohlídce scházíme přes příbramskou

železniční lávku a autobusové nádraží k Dolní Oboře.

Stojíme před komplexem budov, ve kterých jsou dnes sociální

byty. Zde byla roku 1867 postavena sklárna - jako pobočný závod

pařížské továrny na sklo a náhrobní věnce. Po svém majiteli byla

nazvána Hartmanova. Továrna prosperovala a našlo v ní zaměstnání

okolo stovky příbramských občanů. V roce 1921 postihl továrnu velký

požár a později hospodářská krize. Také konkurenční tlak severočes-

kých skláren byl veliký, a tak v polovině třicátých let továrna zanikla

a na jejím místě byla postavena v letech 1935-36 Horymírova kasárna.

Po 2. sv. válce zde byla ČSLA a název se změnil na Kasárna 1. máje.

Po roce 1989 zde postupně vznikají byty.

Třetí zastávkou je továrna, kterou místní znají pod mnoha názvy.

Vybral jsem zkratku SVA - státní výrobna autodílů. Zde však se musíme

spokojit pouze s vyprávěním, jelikož současný majitel nám nedovolil

vstoupit ani na dvůr továrny. V roce 1907 byla v místě dnešního Lidlu

postavena první budova a v ní začala výroba součástek k zeměděl-

ským strojům, později tu byla výroba potřeb pro domácnost. Po rozší-

ření továrny zde začala výroba prvního lidového automobilu STELKA,

poté výroba leteckých motorů, uzenářských strojů, smaltovaných van,

dřezů, kamen až po zdravotní keramiku. V 60. letech minulého století

zde začala intenzivní výroba autodílů.

Naše putování končí. Mým přáním by bylo, aby si účastníci vycház-

ky uvědomili, že v Příbrami nebyly jen doly, ale že mnoho šikovných

Příbramáků našlo obživu i jinde.

Provázel Josef Bican

Historický pohled na SVA - státní výrobnu autodílů.

Městečko Jana Drdy

/7. října 2017/

Půjdeme-li

od

hostince

U Sebastopolu přes konec

náměstí do Žižkovy ulice, na

samém jejím počátku uvidíme

přízemní domek s plechovým

kohoutem na střeše. Právě

před tímto domkem poznala za

parného srpnového podvečera

Drdova maminka tatínka a zde

se také Drda roku 1915 narodil.

Když se mu narodila sestřič-

ka Marie, táta rodinu opustil.

Při příchodu třetího přírůstku

do rodiny maminka zemřela

a malý Jeník se sestřičkou se sta-

li sirotky a skončili v sirotčincích

(Hradební ulice a Jiráskovy sady).

Přestože žil v bídě, vystudoval

s dobrým prospěchem pří-

bramské gymnázium v Jirás-

kových sadech (1935). Během studií si přivydělával doučováním

sester Antonína Stočese, kterého tak poznal a později ho jeho osud

inspiroval k napsání povídky Vyšší princip. Silné sociální cítění ho

připravilo o dostudování Filozofické fakulty Karlovy univerzity, když

byl pro organizování studentské stávky vyloučen z koleje. Jeho spiso-

vatelská kariéra začíná v pražské redakci Lidových novin roku 1938,

kde spolupracuje s Eduardem Bassem a Karlem Čapkem. Napíše

tam na 6 000 úvodníků, fejetonů, povídek atd. Prvním knižním úspě-

chem bylo později zfilmované Městečko na dlani, napsané v roce

1940 za pouhých čtrnáct dní. Po válce mu vychází sbírka jedenácti

povídek Němá barikáda. Patrně nejznámější povídkou je již zmíněný

Vyšší princip, také později zfilmovaný s nezapomenutelným Františ-

kem Smolíkem. Po roce 1948 se stává předsedou svazu spisova-

telů a částečně se dává na politiku, která mu ze všeho šla nejméně

a navíc zabírala spoustu času. Postupem let jeho hvězda dohasíná

a v roce 1968 zhasla docela, když jednoznačně odsoudil příchod vojsk

Varšavské smlouvy. 28. listopadu 1970 píše dopis svému příteli Jiřímu

Hanzelkovi, ve kterém se mu omlouvá, že mu nemůže vrátit vypůjčené

peníze, protože nemá z čeho žít. Ještě téhož dne umírá. Přes veške-

rou rozporuplnost, s kterou je jeho osobnost stále spojována, nelze

přehlédnout - kromě jmenovaných prací - jeho krásné a laskavé pohád-

ky, z nichž každoročně několikrát ve veřejnoprávní televizi i televizích

soukromých uváděného Dařbujána a Pandrholu spolu s Hrátkami

s čertem by mu mohl kdejaký dramatik závidět.

Provázel Ing. Josef Fryš

Rodný dům Jana Drdy v Žižkově ulici v Příbrami.

Poznej svoje město 2

Druhý díl cyklu komentovaných vycházek.

Vydala Knihovna Jana Drdy Příbram v roce 2017.

Fotografie z archivu Ing. Josefa Fryše a Knihovny Jana Drdy Příbram.

© Knihovna Jana Drdy Příbram, 2017.