Almanach

2017

barvy

jednoho

života

Barvy

jednoho

života

Almanach 21. ročníku literární soutěže „Příbram Hanuše Jelínka“

© Knihovna Jana Drdy, 2017

ISBN 978-80-86937-52-6

Výsledky literární soutěže „Příbram Hanuše Jelínka 2017”

Letošního 21. ročníku literární soutěže „Příbram Hanuše Jelínka”

se zúčastnilo 108 mladých autorů z celé naší republiky a také jedna

autorka ze Slovenska. Soutěžní práce, rozdělené do šesti kategorií,

byly porotou vyhodnoceny takto:

Poezie 12 - 15 let:

1. Barbora Karasová, Tisová

2. Jana Kepková, Louny

3. Zuzana Balíková, Příbram

Poezie 16 - 19 let:

1. Julia Gurjeva, Lazsko

2. Eliška Kohlíčková, Příbram

3. Heřman Kejla, Rakovník

Poezie 20 - 23 let:

1. Jaroslav Tomek, Šluknov

2. Adam Šabat, Lány

3. Klára Kimberly Víznerová, Chotějovice

Próza 12 - 15 let:

1. Tomáš Burian, Bohutín

2. Daniela Naimanová, Stěžery

3. Lukáš Karolyi, Písek

Próza 16 - 19 let:

1. Michaela Červenková, Tetín

2. Lucie Kosturová, Tachov

3. Denisa Korotvičková, Trutnov

Próza 20 - 23 let:

1. Tereza Vlčková, Příbram

2. Anežka Straková, Liberec

3. Barbora Jurková, Benešov

Tato kniha byla vydána díky finanční podpoře

firmy 1. SčV, a. s.

Poezie 12 - 15 let

!

Barbora Karasová • 15

Hra do ztracena

Červená kaňka uprostřed labyrintu

Smíchu, Pláče, Lži. Žádné naděje pravosti.

Zablokována pinem radosti,

pokusů povolí mi stejně jako v pohádkách.

Třeba někdo pomůže probodnout Draka.

Hledám meč,

boj mám prý ukrytý v srdci.

Co je to „srdce”?

Zase jen výmysl k uklidnění,

kód k lásce, ne však k Propojení.

Neznám zákony a skládám Řád

únikových chodeb,

zužují se vlastní myslí až k východu Neznáma.

Do každé vkládám hořící odměnu.

Odmítám impulzy bez klíče,

Štěstí žádám o spasení.

Utíkám na louky plné lístečků s hlavou zahlcenou

chaosem, zmatkem... čím vlastně?

Přeji si. Uniknout a Žít. Přežít!

Kde sehnat tak dlouhou stuhu k roztržení?

Možná je uvázána ke klice za rohem,

za těmi bažinami vzplálajícími vášnivou smrtí.

Úsměv prchá na druhou stranu,

hraje si.

Zip dávno přirezl,

rozepínám vzpomínky zvěčněné prachem.

Nevěřím na Zázraky.

Jarní mráz

Zavři.

Oči. Okno. Déšť.

Neplač.

Semínka utekla, pryč.

Cestou zalila růže,

zvadlé.

Rozdrtila červy,

bílé... jako mráz.

Už neplač.

Fialky vylétly,

bez barvy.

Vesmír.

Změť barev,

svítivých, růzových...

Slitých do jedné. Černé.

Tak neplač.

Zajíčci vykvetli,

hledají mámu,

vykuchanou.

Na louce plné Kouzel,

spálených.

Jiskrou naděje, žárem zklamání.

Plač. Plač. Brzy Zemřeš.

Čeká Tě dlouhá existence.

Smysl

Proklínám pružiny vzteku,

stěny radostí potažené vzorovaným kobercem...

Zratila jsem klíče a hlídám nový den,

nemám to pod křídly,

křídly Prachu a Strachu.

ZAPOMNĚNÍ.

Sešitá stuha vládnoucí světu,

stojím při úsvitu na skále znamení. Zmatení.

Zmatení nad lidmi. Lží, Pomstou, Nejistotou.

NADĚJÍ.

Umírám poslední

pod bitevním polem,

protože nejsem dost dobrá.

Dost dobrá pro ně, pro sebe, pro lásku.

PRO LÁSKU, KTEROU BEZTAK NIKDO NEPOCHOPÍ.

Táhnu za sebou spadlého draka,

draka na provázku stesku.

Stmívá se.

Začínám chápat.

Zítra přinesou tác přeplněný obilím,

obvázaný zlatou mašlí.

Snídám, nestíhám,

nestíhám začít Žít.

ŽÍT PRO SEBE. BÝT ŠŤASTNÁ. NEPLAKAT. CHÁPAT. A SPÁT.

JEN TAK.

0

Jana Kepková • 15

Mozaika z pivních zátek

Kdo maluje na okna noční tramvaje,

do zábradlí mostů vždy hlasitě buší,

a ví, kdy pouliční muzikant dohraje

svý písně, který se dotýkaj duší.

Jen ten, kdo nad ránem toulá se ulicí

a vdechuje kouř cizích cigaret,

v Karlínském tunelu tiše stojící

okousávajíc si stydlivě ret.

Ten, jenž zná nazpaměť žižkovský ulice

a do vratnejch lahví svůj život vkládá,

ví, kde se shání gram modrý skalice,

a ze zátek od piva mozaiky skládá.

Kdo je ten, který ve tmě se vyžívá?

Všichni to nyní podvědomě tuší.

Vždy mlčky odtančí, když ráno ožívá,

je to to dítě s feťáckou duší.

Zuzana Balíková • 12

Cesta

Můžu k tobě stezkou jíti,

najít cestu kam jen chci.

Tkát tu cestu zlatou nití,

jít blíž k místu, kde jsi ty.

Svojí cestu cítit toužím,

cestu, kterou v duši mám.

Pro lásku se málo soužím,

chci ji přinést vám i nám.

Toužím píseň zapomenout,

tu píseň, co o strasti je.

Na štěstí se rozpomenout,

štěstí, které tady je.

Naděje

Když se kolem otočíš

narostou ti křídla

jen malinko vyskočíš

jako bys byl z mýdla.

Zvedneš se a uvidíš,

co jsi nikdy neviděl,

čerstvý vzduch hned ucítíš,

vzduch z plachet vzdušných plavidel.

Z mraků slaná voda kape

lidem padá na hlavu

vyleť ještě o kus výše

zapomeň už na snahu.

Nad mraky uvidíš duhu

nad ní hnězdy zasvítí

pak ucítíš sladkou mlhu

oči se ti rozsvítí.

Můžeš oči klidně zavřít

všude kolem cítíš teplo

teď už víš, co lze tu najít

v srdci zůstane ti světlo.

Vše co máš

I když ten tvůj kamarád,

velmi často sere tě.

Věř, že je to nejcennější,

co máš tady na světě.

Nenechá tě nikdy spadnout

do tmavé studny bezmoci

i kdyby ti srdce puklo,

je schopen ti pomoci.

Pomůže vám i kdybyste chtěli zabít člověka.

Pomůže vám, kdy jen chcete,

na nic přitom nečeká.

. . . .

Co to támhle v dáli plyne?

Na horizontu hvězdy svit.

Mléčnou dráhu zlehka mine,

letí hledat v duši klid.

Točí se mi hlava z toho

kolik na světě je hrůz,

lásky je však také mnoho,

způsobuje spoustu slz.

Zkus tu lásku pocítit

všechnu lásku na světě,

jako hvězda zasvítit

jako slovo ve větě.

Poezie 16 - 19 let

!

Julia Gurjeva • 18

Hořím prázdným plamenem

Ze rtů mi uniká živá barva

a zbytek ostychu se topí

v nedostatku dechu

hořím a nemám plamene

však snadno mě

uhasit nejde.

Jsem sama se svými myšlenkami

a pozdní večery věnuji

jen tobě

…to abys nevěděl

Jsem spálená jak popel

a stále držím v sobě oheň,

který se bojím ti dát

abych žalem nezhasla ...

Pálivý chlad na věčnost

Zůstali jsme oba na věčnost

i když věčnost je na splátky

krátká doba

zůstali jsme stát bez jediného

pohledu

tehdy mi byla zima

Měla jsme pár slov zamrzlých

ve tváři a s každou minutou

nám více chladl dech…

až nebyl žádný

Zůstali jsme oba na věčnost

kde ve tmě stojíme každý

v jiném rohu

v kapse s baterkou místo

měsíce…

Střípky v mělké ráně luny

Mezi zamlženými sklíčky tmy

míhala se realita

se silnými dioptriemi

a chabým smyslem pro humor…

nikdo se nesmál,

jen po kouskách krvácelo svítaní

Neviděli jsme ani, když

nám vítr drásal rýhy

do očí

dokud nezbylo nic než prázdnota

a malý pokoj se slepou tmou

Vlak projížděl další stanicí

bez zastavení

a pokaždé odhodil pár šatů

ze zamyšlených stínů

až nezbylo nic, jen prázdnota

Dohořívám…

Zhasínám,

jsem prázdný požár

bez jiskry a bez touhy

v dešti

nevím, jak nezhasnout

a tak dohořívám

Pomalu

stahuji plameny

jak světlo v petrolejce

Stačí jen fouknout

a světlo zmizí

ale nezhasíná

a bolestně potlačuje

pláč

Zhasínám,

bez jediného slova a sama

v dešti

a tvá vypůjčená něžná slova

opět se ztrácí

jak plamen v petrolejce

ale nezhasíná…

Eliška Kohlíčková • 18

Kapesní holky

Některým mužům by ses vešla do kapsy na saku

do takové té malé co je na prsou

to aby tě měli blízko

hlavně si neublížit a neohluchnout

o tom to je

když ležíš a všude kolem zní akustický tlukoty

srdce

místo kapesníku

vrátila ses křehká a zranitelná

na těle obtisklá kolečka hrníčků od kávy

nezapomněla jsi zalít papírové růže?

máš na zádech pověšený lapač snů

je plný, vysypat nejde a váží tolik

co jedno pohlazení

až budeš odcházet

uklidni neurotická světla bez stínítek

a nepoužívej prosím parfém

z kůže ho totiž

nevyvětráš

__________________________________________________

poznámka pod čarou:

odcházej potichu.

Nikdy ses neptal, jestli mi budeš chybět

Jedna ze základních vlastností je umět odsoudit

proto o tobě nemluvím

ani teď

ani v minulém čase

to by totiž bolelo ještě víc

než momentálně snesu

než chci

než vydržím

nacházím se ve stavu kdy jsem citlivější na boření zdí

a pálení mostů

co kdysi znamenaly jistotu

horníkům soli z mých slzných kanálků jsem dala volno

aby mohli být s rodinou

potřebovali to

jeden z nich se nedávno oženil

a jeho manželka je ve třetím měsíci těhotenství

byl jsi můj první

muž

který mě naučil zapomínat

násilím.

Nehlaď duši proti srsti

Občas to ve mně zaškube

křídově nakreslená alej jako ztělesněný proces hojení

vždycky křehla na povel v závislosti na intenzitě

ročního období

zavírání dveří srdečních komor

vržou v pantech

a někdy zpoza nich táhne

vzduch desublimovaný do tvaru tvých rukou

dost

prosím

už nehlaď duši proti srsti

a když už je to celé o tobě…

je to napadnutelné

jako slova pořád mi přiznaně chybíš

jako právo nenávidět a zamilovávat se do lidí zevnitř

ale občas přemýšlím

kam to člověka pootočí

když se ho zeptáš:

věříš v důvěru a zatoulané Amory?

Hraniční vteřiny

Mám to v sobě neuklizené

Diogenes by na mě byl pyšný

ramínka se na žebrech neklidně houpou jako při léčbě

konejšením

chce se mi zavřít do skříně mezi (tvoje) košile a zaživa jim

utrhat knoflíky

bolelo by je to?

ještě pořád umím pokrčit prsty do tvaru evokující objímání

gesto které osvobozuje

zraňuje

připomíná

prenatální nárok a nevyřčená slova

nauč se francouzsky

ochoč lišku

zalej růži

ostříhej beránka

Exupéry je mrtvý

neboj nehledala bych tě na trhu s otroky

nejsi Prévert

neprodáváš na trhu s květinami

nejsi liška

nepotřebuješ zkrotit

0

mě se to tentokrát netýká

už tak je to celé snadno ubližitelné

od první vteřiny

hmatatelně osobní.

Sebegramáž

Celé to mrzí až se zpožděním

začala jsem respektovat princip duševní vzdálenosti

ale tam vzadu v hlavě

mám na poličce vedle tvého v myšlenkách nakresleného aktu

odložené přání

aby mi tvá dcera

byla aspoň trochu podobná

nikdy bych neodešla

místo toho pozoruju strach

vyzná se v psychologii

přijímá za své chování lidí

to mě na něm děsí asi nejvíc

směje se až na druhý konec uší

kde nikdo nežije

dveře tam mají popraskané bubínky

a vzpomíná že v krvi melancholiků je cosi hořkého

trávím dlouhé hodiny vylízáváním soli z ran

a než se zeptáš

tak ano

sypu si ji tam po hrstech sama.

Heřman Kejla • 19

. . . . . . . . . . . . . .

Bílá pole

Studené vichry a zmrzlá tvář

Jak mraziví obři

tyčí se zledovatělé stromy

Bělostný prach všude kolem

chřoupe a praská

pod tíhou mých kroků

Lesknoucí se klouzačkový led

Dětská radost i bolest

Snoubení hrůzy a veselí

nad strání

přece mi každý rok velice chybí

jako kdyby byla nepolapitelná

plachá či vzdálená

Stále méně nám

svou bledou líc ukazovala

zima zasněná

A tak zalepuji hvězdy

do milostného dopisu zimě

a doufám

Poezie 20 - 23 let

!

Jaroslav Tomek • 22

Je mi chladno

možná únavou

možná zíďkou

kamenou

Na níž sedím

k obzoru hledím

a nejrůznějším

pocitům čelím…

Na větru

mrznoucí

Vlasy

létající

Emočně-se

rozpadající

…na zíďce

sedící…

____________

Přemýšlím

nad váma

Kudrnatýma

krásnýma

Jak blízké

čerstvé

Zapomenuté a vzdálené

Jste byly

Těžko se otevřu

i pozdravu slunci

Tu cibuli jednou rozkrojí

Byť šetrně

Budu plakat

Týno

koukám už tak dlouho

že všechno listí

dávno zežloutlo

Dájo

tak dlouho to chci říct

že polívku co jsem jedl

už třikrát odnesli

Moniko

dát to chci fakt dlouho

že všechno to žlutý listí

je už dávno dole

Kájo

tak dlouho to chci ukázat

že se rozpad i ten Svět

na kterém jsme žili

Andulko počkej

já už jdu

říct - dát - ukázat

Jdu teď hned

Střípky z ráje

Z Vesmíru kraje

skládám vlastní

střípky ráje

Málo kdo

dobře - zná je

Mají ostré hrany

jsou křehké

několikrát sbírané

Přesto krásné

Dát je do kupy

do jednoho ráje

Abys i Ty

mohla znát je

Až budeš chtít

zase to rozbít

Vzpomenu

jak jinde

Lepit budu

Být odejit

Smějeme se klukům

s velkými bágly

špinavou bundou

a modrýma očima

Teda spíš

kruhama - pod nima

Smějeme se světu

jak „dobře“ funguje

Holdujeme vínu

dívkám - večírkům

Smějeme se životu

klukům s bágly

a vůbec nám nevadí

že Ten Život

je úplně jinde…

Adam Šabat • 22

***

Když se po večerech vracím domů

Kolem bytu kde jsem žil a vyrůstal

Myslím na to, co všechno viděly stěny

Co všechno se odehrálo mezi tisícem

Dnů a nocí

Kolik slov do prázdna

Kolik ranní mlhy bez konce

Vzpomínám na dobu

Kdy jsem tě tam poprvé políbil

A kusy našich světů, zbytky myšlenek

Jako by se spojily

Vzpomínám a už to není

Tak jak si myšlenky pamatují

Vše jako by dnes bylo menší

I prozářená chodba bytu

Jako by pohasla

Slýchám svůj starý byt

Z pater daleko pod námi

A vzpomínám

Lovím v představách

Kolik zbytečných slov

Se tříštilo o jeho stěny

Kolik lásky kus od nenávisti

Jsem v tom bytě zažil

Teď tam dole vyrůstají

Nové osudy

Rozehrávající svůj part před očima bytu

Rámující jeho prostorem svoji další

Životní etapu

A tak

Nejen my sami do bytu

Ale i byt do nás

Otiskl svoje stopy

Důvěru za sdílená tajemství

Mezi ním a námi

Proto

Kdykoli kdy jdu kolem

Letmo se dotýkám prsty jeho omítky

Vzpomínám na ty dny

A přemýšlím

Co všechno vidělo těch pár stěn…

***

Až se probudíš do spaní

Majáky

Spíš jako zvláštní sny

Se světly továrních komínů

S podivným pocitem

Že už se blížíš

V ruchu záclon -

Šumy z dálek tvojí hlavy

Naše doba

Nad námi vesmír

Nebe protínající družice

Kabely do našich životů

Sítě a obrazy našich hovorů

Z osamělých míst

Zamčených místností -

Aby se svět nedostal až k nám

Za naše záclony a v nich

Se promítající představy

Na život

Na něco za něj převlečeného

- Je zase ráno

A já nepřestávám spát

Snít ve svojí

Krajině

Na svém pustém fjordu

S hejnem racků

Co nikdy neklesá až k hladině

Jen stoupá k nebi

K záři skryté hluboko za mraky

Tam někde metamorfuje a putuje

I moje mysl

Svědomí a sny

A já jen dál ležím

Vyvržen ze světa na svojí postel

A v záclonách na fjordu pořád proudí

Šumy a odrazy dálek…

***

Obleču se do zítřku

Až budeš sledovat jak se

Údolí rozpouští v mlze

Jak město zaplavuje noc

A ty nahoře na kopci

S nohama na zemi

Pohladíš prsty obrysy stromů

V tvojí úrovni, pohledem přes kráter

Se údolí zarovná

Přejdeme k sobě

A

Za okny hlasy

Volají

„čekej na svítání

Na to naše ranní umírání“

Tak

Se tříští slova o tabulky

Oken

V dnešním dni

Deště… odpouštím ti

Poslouchám tě

Na druhé straně drátů

Mluv a šeptej

Ať tě jejich uši neslyší

Jen pro nás

Zabalím tě do noci

Odnesu tě k ránu

A ty hlasy

Zpoza vnitřku

Oken

Volají…

„čekej do svítání…“

***

Když

Dospěješ

K těm životním kocovinám

Ze kterých se dlouze probouzí

Dlouze zapomíná

- Uhraně tě

První čistá myšlenka rána

Jako by si v tom odlíčeném příběhu

Konečně spatřoval ostré detaily a v nich

Obnaženou bolest sebe sama

Tak moc si se snažil zapomenout, že

Už v tobě nezbylo nic

Jen nenávist co s tebou za ty roky srostla

Stala se tvou součástí a ty jejím přenašečem

Poutníkem šířícím jediným pohledem

Ten nejhlubší lidský smutek

Kolik let už uplynulo od doby, co nejsem dítětem

A stejně si nepřijdu o moc starší

O moc zkušenější

Pořád určitá naivita vůči lidem

Vůči světu co nás svírá ve svých rukou

0

A tak chci radši dál zapomínat

Na celý svůj život

Na bolest po probuzení

Na tváře zkřivené zradou

Na nenávist co mě občas ovládá

Zapomínám a je to lepší

Než si cokoli pamatovat.

***

Slova a jejich symbolika

- občas si říkám

Kolik zrůdnosti lze obsáhnout

Mezi těch pár písmen

Kolik rozhodnutí a

Životů ovlivnilo těch pár hloupých frází

Skládáme si názory

Z fragmentů co nám ani nepatří

Ze starých fotografií

Jako filtry přes naše těla

Se vrství vše námi viděné a slyšené

Průměruje se

A ukládá hluboko do nás

Čekáš a doufáš, že to časem odezní

Ale hlava to tam pořád svírá

V úložišti obrazů, niterních pocitů

Těch pár slov

Co se vsákly až hluboko

Do morku kostí

Občas

Když prostoupí tělo ryzí tma

Vzpomenu si na ty slova

Co jako rány nožem

Vrývaly svůj obsah do mého srdce

A sám moc dobře vím

Že ještě dlouho nezapomenu

Zůstane to ve mně jako pachuť

Co už asi nikdy nevyčpí

Temný stín vlekoucí se za mnou

A tak

Podobně jako Hordubal

V zajetí zrady

Odejdu k vrcholům skal

K mystice těch pár kopců

Kde cítíš rozhled

Kde vše jako by sedělo na dlani

Daleko pod tebou

A ten nadhled ti přináší klid

Hluboký vnitřní klid

Už se nic jen tak nepřiblíží

Už je vše viděno a čekáno

Už žádná zbytečná slova

Tak vyjdu daleko k těm kopcům a skalám

Tam kde člověk dokáže ještě

Klidně dýchat a hledět

Tam kde ještě dokážeš slyšet tlukot srdce a duši

Daleko před sebou - před svou vlastní pomíjivostí.

Klára Kimberly Víznerová • 21

Modrá duše

Otáčím se za mlhavou

pauzou nad

střechou

daleko ode mě.

Nahlížím do džbánu

plného modrého moře

rozespalá po ránu.

Blankytně modrý oceán

zdá se být

slaný.

Projde tebou a už

ho nedostaneš pryč.

Jen jako žíravina,

v té samé

najdeš-li sama

mušle...

Mušle. Mnohonásobné

synonymum pro krásy

planety. A křehkost.

Upustit ji už nemůžeš.

Průzračně modrá voda

zachová rány viditelné

napořád.

Nemůže plavat.

Všechno vyklopí.

V dáli cosi nic

coby zachránilo část

té skořápky.

Až potápěč přes vlny

vytáhne

své zbraně,

ty mušli ponecháš

pro ně

v té vodě

na oko čisté.

London

Benevolentní.

Dvacet kilo v zádech

a dalších pět v rukách.

Máš chuť mě někam pozvat?

Cestu mi zkřížil Buckinghamský palác.

Kufry pokládám jako

správný turista

naprosto kdekoli.

Hlavně mít ty slzy štěstí.

Okouzlena počasím i

ruchem.

Zpátky.

Jedním uchem.

Snažím se běžet.

S i bez.

Polámaná spíše bez.

Bez života.

To je schopnost!

Dýchám vzduch oceánu.

Možná to bude autobus.

Jen ta kola.

Těším se na tebe!

Usínám.

Tak nějak čistě.

Jasně.

Možná přijdu už dnes za tebou.

Dočkám se.

Sebe.

Nás.

Tebe.

Jdeme vstříc

štěstí

do nebe.

Minulost z činžáku

Táhnul, táhnul

za jeden provaz.

Až rupnul.

Čekala jsem na svázání.

V Růženině lomu

opírám se o srdce.

Jako na prahu domu.

Je to vyznání.

Taky z kamene.

Posílám polibek na všechny

strany.

Někdo se chytí.

Lapena v síti nebojím

se pádu.

Žádné hrany.

Po tvém boku by bylo

jistě krásně.

Však ona to ví.

Neuvadáš.

Měla bych ti to přát.

Z osmého patra činžáku

koukám do černé díry.

Hážu vzkazy.

Krása, kdo je chytí?

Sama se sebou plná očekávání,

možná víry.

Víly, která létá s výry. A

snad s trochou té víry.

Přinese ji na práh.

Můj.

Minulost třpytí se na silnici.

Zase.

Už ji někdo našel.

Hodně štěstí.

Srdce tluče hluše

Srdce bije.

Tiká a tluče.

Bije a tiká.

Trochu pomalu.

Snad...

Hluše.

Snad zachytíš mě

v pozoru.

Někdy i kluše

v pozadí.

Na obzoru.

Padám.

Volným pádem.

Nahoru.

Na horu,

která doutná,

nehoří.

Těžko na ní

vydržíš.

S očima moudrýma

žádám tě o změnu.

Sotva moudrýma.

Tak nějak koloběh.

Čekání na směnu.

Sedíme naproti sobě.

Žádná jiskra.

Oči mokré

učí se z nebe.

Z hory.

Z doutnaté hory.

Z té hory.

Koukám přímo do hry.

Stará dýmka srdce.

Jediným vzplanutím

zakalilo se nebe.

Nebe.

Doutná.

Ta hora.

Bež tam.

Do toho krásného nebe.

Šedého nebe.

Tam nahoru.

Na horu.

Počkám tam na tebe.

Egoistické ego

Egoistické ego

marnící životem

jako čas strávený

v márnici.

Hotový snílek!

Chce uznat pravdu

relativnější než lež.

Chci přiznat lež

jasnější než pravdu.

Cítí těžké břemeno

vzpírající se na

mé hrudi.

K čertu s tebou!

K ďáblu s oběma.

Objímám tu

známou

atmosféru

téhle

vínové

slasti.

K čemu trpělivost?!

Víc než dosti

prosím Boha.

Srdcem líbám jen

jednoho z vás.

Těžko věřit,

kam až čert vzal

tě zas.

Polibek zavání

lednovým chladem.

Bude i jaro

s jemným

klidem.

Tak.

Zpátky k lidem.

Próza 12 - 15 let

!

0

Tomáš Burian • 15

Závěť Davida Thinga

V tento den v tento slunečný den držíte ve svých rukách... mé

poslední přání, mou závěť. Tobymu odkazuji klíč, který leží na dně

studny. Margaret odkazuji svůj zápisník, je v mé knihovně, zkus ho

najít. Lucy, mé malé dcerce, odkazuji krabici ve sklepení. A samo-

zřejmě Robert. Tobě, synu, odkazuji... moji skříň s celým jejím obsa-

hem. Vím, nic moc to pro vás neznamená, ale co víc jsem já, chudý

pracovník v továrně, vám mohl po sobě zanechat? Hodně štěstí do

života.

Přesně takto napsal David Thing, mrtvý otec již dospělých dětí

Thingových, svou závěť. Jejich matka utekla z domu a otec je

vychovával po zbytek svého života. Dětem se hned v hlavě začaly

tvořit otázky, na které nikdo z nich zatím neznal odpověď. „K čemu

mi bude klíč na dně studny?“ zeptal se Toby „A co teprve moje kra-

bice ve sklepení?“ ptala se jednadvacetiletá Lucy. „Jak někdo může

odkázat svému vlastnímu synovi skříň,“ dotazoval se Robert. „Jak

otec věděl, že dnes bude sluečný den?“ zaptala se Margaret. Jako

vždy, přemýšlela nad něčím úplně jiným, než ostatní. Všichni se na

ni nechápavě podívali. „V dopisu píše v tento slunečný den. Zemřel

před třemi dny. Předpovědi počasí nikdy nevěřil. Jak to tedy mohl

vědět?“ zeptala se sourozenců. Pak se podívala na soudní pracov-

nici, která stála opodál.

„No nic... tohle je poslední vůle vašeho pana otce,“ řekla sleč-

na Davisová. „Vážně netušíte, jak to mohl otec vědět?“ zajímala

se Margaret. „Na to vám bohužel nedokážu odpovědět. Třeba, tře-

ba se jen trefil, tipnul si počasí...,“ řekla mladá soudní pracovnice

a chystala se odejít. „Nuže... sbohem,“ rozloučila se slečna Daviso-

vá a odešla.

V místnosti nastalo ticho. Margaret seděla v houpacím křesle

a koukala z nízkého okna ven. Lucy projížděla zprávy na mobilu

tak, jak to většina mladých lidí dělá. Toby si pohrával s knoflíkem

na svém tmavě modrém saku. „Co teď?“ zeptal se Robert, který stál

u okna, ze kterého se koukala Margaret. „Pořád se mi nechce věřit,

že by si otec to počasí jen tipnul,“ řekla Margaret, druhá nejstarší

z dětí Thingových a odvrátila pohled od okna ke zbytku v místnosti.

„Třeba to myslel metaforicky,“ navrhnul Toby, vysokoškolský student

literatury. „To mi k otci nesedí,“ řekla Margaret. „Proč to vlastně řeší-

te? Měli bychom hledat ty věci,“ řekla Lucy unuděná tou situací.

Byla bezcitná, že otec zemřel jí ani trochu nevadilo. Brala to jako

samozřejmnost. „Má pravdu, Margaret. Měli bychom jít hledat ty

věci,“ zavelel nejstarší z nich, Robert. „Nevíte, kde je žebřík? Musím

se nějak dostat do té studny,“ zeptal se Toby. „U dříví,“ odpověděl

mu Robert. „Dík,“ řekl Toby, odložil si sako a odešel. „Vážně vás to

nezajímá?“ zeptala se Margaret. „Promiň ségra, ale ne. Jdu hledat

krabici,“ a jak Lucy řekla, tak udělala. „No tak, Margaret,“ Robert si

klekl před sestru. „Já vím, že je to pro tebe velká ztráta.“

„Hlavně záhada,“ skočila mu do řeči Margaret. „Prostě... jsme

nejstarší, měli bychom se o ně postarat. To, že půjdou hledat ty

věci... je to jejich rozptýlení,“ řekl Robert. „Rozptýlení? Toby otce

neposlouchal, lásku k němu jenom hrál. A Lucy? Nenáviděla ho.

Smála se mu, pamatuješ? Ani se otci nedivím, že ji odkázal sta-

rou krabici ve sklepení,“ rozčílila se Margaret. „Teď to bude pro nás

všechny těžké, ať už jsme měli otce rádi nebo ne. Prosím, pojďme

hledat ty věci a zapomeňme chvilku na otcovu smrt. Myslíš, že jsem

neprobrečel celý večer, když jsem se to dozvěděl?“

„Ty možná, ale oni ne. Toby má moc práce se studiem. A... ta

malá mrcha...,“ začala Margaret. „Takhle o ní nemluv. A pojď už,“

řekl Robert a zvedl se. „Hodně štěstí při hledání,“ řekla Margaret

a odsunula si pramínek svých tmavých vlnitých vlasů dlouhých po

ramena z obličeje. Robert odešel. Margaret se také pomalu zvedla

a odkráčela do knihovny.

Toby běhal ve svých černých společenských kalhotech a světlé

košili po zahradě. Na své černé polobotky už několikrát nabral bláto

při hledání žebříku. „U dříví. To se ti řekne u dříví, ale kde u dříví?“

stěžoval si Toby. Byl u hromady dříví na topení, v kotelně u dříví,

dokonce i v kůlně, kde se občas dříví skladovalo. Nikde nebyl

k nalezení. Chodil po celkem velké zahradě od stromu ke stromu

a hledal. Až u staré jabloně ho našel. Byl tam opřený i s košem

starých jablek. Popadl ho a s pár nadávkami, které měli patřit

Robertovi, šel ke studni.

Když k ní přišel, opřel žebřík a vytáhl vědro ven. Opatrně vložil

žebřík do studny, která nebyla nějak extra hluboká a ani plná. Otřel

si zpocené čelo a šplhal dolů. Na páté příčce mu sjela noha a on

se tak svezl až na dno. Byl tam po pás ve vodě. Rukama šmátral

po dnu. Klíč mu ne a ne vlézt do ruky. „Kde sakra je? Jestli si ze

mě fotr dělal prdel?“ říkal si pro sebe. Voda smrděla. „Fuj... tady to

smrdí, jak u koňský řitě,“ nadával Toby. Nadechl se. Chtěl se potopit

celý. Nadechl se znovu a potopil se. Ruce mu po dně jen jely. Hle-

dal rychle, nebyl příliš zdatný potápěč, a tak se za pár vteřin vynořil

s čímsi v ruce. Bylo to zabalené do tmavé látky.

Vylezl po pár špryclích žebříku a rozvázal uzel z provázku. Opa-

trně rozbalil látku a spatřil starý klíč. Měl zdobené držátko. Toby

ho zastrčil do kapsy u kalhot a lezl nahoru. Tentokrát si dával větší

pozor, aby nespadl zpět dolů. Když vylezl, vytáhl žebřík a posadil se

na okraj studny. „Od čeho sakra seš?“ zeptal se Toby klíče.

Margaret byla stále v myšlenkách. Neustále přemýšlela o dopisu.

Jak věděl o počasí, proč zrovna tyto předměty? Mohl odkázat dům,

nejlépe Robertovi, nebo jí samotné. Robert by se o něj postaral, jí

by se tady líbilo. Lucy mohl odkázat zbytek peněz po něm. Tobymu

by se líbily knihy z knihovny. Ale ne. On odkázal čtyři předměty. Klíč,

zápisník, krabici a skříň. Byly ty předměty nějak propojené? Každo-

pádně teď bylo hlavní najít zápisník, třeba v něm budou nějaké

odpovědi. A nebo přibudou otázky.

Otevřela bílé dveře se zlatou klikou a vstoupila do knihovny.

Nebyla nijak veliká. Na každé ze tří stran stála jedna knihovna.

Každá z nich obsahovala kolem třiceti knih. „Áááá, jde se hledat,“

povzdychla si Margaret a pustila se do první knihovničky. Projížděla

poličky zprvu jen očima. Když ji prohlédla, prozkoumala svými bul-

vami další dvě knihovny. Po notesu ani stopy. Bude muset udělat

to, čeho se obávala. Vyndavat knihy. A když je ani tímhle způsobem

nenajde, bude muset hledat v knihách. Knihy z poliček vyndavala

opatrně a sledovala, jestli není něco za nimi. Takhle prozkoumala

celou první knihovnu. Nic. Byla trpělivá, ale ne v případě, kdy šlo

o odpovědi na její otázky ohledně mrtvého otce.

Přešla k druhé knihovničce. Znenadání vypadla kniha z polič-

ky. Margaret se pro ni ohla a zvedla ji. Byla to encyklopedie hub.

Ovšem písmena E, N, C, L, O, P byla na deskách knihy podtržená.

„To tu nikdy nebylo,“ řekla potichu Margaret a přemýšlela, jestli byly

písmenka vždy podtržená. „Že by zanechal otec tajný kód v knihov-

ně? Ale... E, N, C, L, O, P? Co to znamená? Třeba je to jen latinský

název pro něco z literatury. Toby by to mohl vědět... jsem to ale

hloupá. Enclop. Bratr tety mámy z Řecka. Enclop. Rhodes Enclop,“

přemýšlela Margaret. Napsal krátkou sbírku povídek z dětství. Její

otec ji v knihovně měl. Otázka zněla: „Kde?“ Margaret jí hledala jako

zběsilá. Pokud si to pamatovala správně, kniha měla bílý přebal

s černými kresbami. Nebyla nijak široká ani vysoká. Byla vcelku

nepřehlédnutelná, ale jak určitě někteří z vás poznali, když hledáme

ve spěchu, jsme schopni přehlédnout i nepřehlédnutelné.

Ale to by nebyla Margaret, aby sbírku povídek nenašla. Stála

mezi kuchařkou a Ivanem Hoem. Ihned ji vytáhla a prohlížela desky,

jestli nejsou písmena podtržená. Nebyla. Listovala chvilku knihou,

avšak nic podezřelého nenašla. Snad jen malý puntík krve na straně

třicet dva. „Krev. Jaká kniha by mohla souviset s krví?“ v Margaritině

mozku to vřelo. Závity pracovaly na plné obrátky. Pastorky myšle-

ní se točily a poháněly pomyslné písty nápadů. „Možná... možná...

nějaký horor... nebo... nebo otcova oblíbená, Krev na šatech mrtvé.

Ta by to mohla být,“ říkala nahlas Margaret. Opět hledala knihu.

Hledala ji jako hladové zvíře potravu. „Pokud se nemýlím,“ řekla

Margaret a vrátila se k první knihovně, „tak, ta byla tady.“ A opravdu,

že byla. Válela se na zemi vedle dalších tří sloupů z knížek. Horlivě

ji popadla. Žádná podtržená písmena, žádná kapka krve.

Knížku prohlížela asi pět minut a stále nic. „No tak, prosím...,“

prosila zoufale. „Alespoň malé znamení.“ Celá znepokojená tím, že

nedokáže najít nic, co by jí pomohlo, si sedla na zem a začala knihu

číst. Ráda si četla nahlas. Vždy, když byla sama, četla si nahlas.

„Ani jedna stopa? Zeptal se inspektor Low. Stále zíráte na podlahu

Lowe. Někdy člověk musí vzhlédnout, aby našel stopy,“ četla Mar-

garet. Najednou se zasekla. Přečetla si poslední větu ještě jednou,

tentokrát vduchu. Strčila ukazovák do knihy na stránkách, kde skon-

čila a pohlédla na strop. V levém rohu zadní části knihovny byl pro-

vazem, který byl konci přitlučený ke stropu, připevněn notes. „Jak

jsem si nemohla všimnout?“ zeptala se sama sebe Margaret.

Naštěstí byl strop nízký a na to, aby se Margaret notesu zmoc-

nila, stačila jen vysoká židle. Doběhla se spěchem do kuchyně pro

židli. Už se vracela do knihovny, když tu náhle... výkřik. Margaret

byla přesvědčená, že patřil Lucy. Nebyl to nějaký výkřik radosti,

strachu nebo vyleknutí. Spíš to byl výkřik s nadpisem: „Nečekanost,

která se nečeká ani v nejmenším a později o ní začnete přemýšlet

jako o něčem strašlivém a dostanete se do stavu vyděšení.“ Marga-

ret položila židli a chystala se podívat do sklepení, co se děje.

Je to tady, ale jinak to prostě nejde. Je na čase použít klišé. Aby

jste následující situaci dosti pochopili, jsem to klišé vlastně nucen

použít. A bude to klišé velmi používané. Určitě jste někdy něco tako-

vého četli.

Mezitím, co Margaret hledala notes v knihovně, mladá Lucy se

vydala do sklepení. Vchod do něj byl hned vedle kuchyně. Otevřela

malinkatá dřevěná vrátka a sestupně scházela schody. Byla nebo-

jácná a taky namyšlená. Myslela si, že ji nic nevyděsí, na ostatní

lidi dělala dojem největšího hrdiny. Tma pro ni nehrála žádnou roli.

Schody scházela po tmě se stejným pocitem, jako při světle. Když

sešla těch pár schodů dolů, rozsvítila si baterkou, která byla vždy

v pouzdře na stěně. Ne, že by se bála, ale krabice se ve tmě špatně

hledá.

Otec je sem nepouštěl. Nezakazoval jim to, ale ani je tam nikdy

neposílal. Každý z nich tam byl, ze zvědavosti samozřejmě. Pama-

tovala si, že tu je málo místa. Uprostřed stál prázdný sud s dnem

nahoru. Na něm byla rozteklá stará bílá svíčka. Úplně vzadu se

válely staré špinavé hadry. Spousta jich byla od krve, některé od

smoly, nebo dokonce propálené. „Kde je? Nebudu se tady zdržovat

hledánim krabice, na to nemám celej den. Čas je sakra důležitej,“

řekla Lucy tónem, jakým mluví hrdina na draka, kterého se chys-

tá zabít. Nakoukla do všech rohů, prohlédla strop, pod schody se

podívala. „Mi neřikej, že bude pod tim zasranym sudem,“ pronesla

Lucy. Položila si baterku vedle sudu a pak ho nadzvedla. Nic. Tma.

Svítila tam baterkou, sahala tam, nic. „Na to nemám nervy,“ řekla

Lucy a už si to štrádovala po schodech nahoru.

Na třetím schodě jí hlavou proběhla rychlá myšlenka, rychlá jako

setina vteřiny. „Že by byla pod těma hadrama?“ zeptala se potichu.

Otočila se a zamířila baterkou na hromadu. „Nechtěla jsem do toho

hrabat, ale je to jenom špína,“ řekla si zrzavá Lucy na povzbuzenou.

Strčila si zdroj světla do pusy mezi zuby a hrabala se v hromadě

svinčíku. Smrdělo to. Smrdělo to jako řezníkovo oblečení smíchané

s ginem a pachem, který připomíná odér tvrdě pracujícího dřevorub-

ce, jemuž slovo hygiena říká asi tolik, jako slepci slovo žlutá. „Tady

je,“ zašišlala a taky se málem udusila slinami. Vytáhla si baterku z

pusy a posvítila si na papírovou krabici. „To jsem teda zvědavá,“

řekla si pro sebe a otevřela krabici.

Byla tam dřevěná, asi o centimetr krychlový menší než krabice,

truhla. Lucy ji zkusila vytáhnout. Byla ovšem těžká, tudíž ji jednou

rukou nemohla vyndat. Opět si strčila svítilnu mezi zuby a vytaho-

vala těžkou dřevěnou truhlu z krabice. Vytáhla ji a flákla s ní vedle.

„Ty vole, to mě poser,“ ulevila si po tom, co vytáhla baterku z úst.

Zkoumala, jak by truhlu otevřela. „Děláš si prdel?“ okomentovala to

Lucy, když si všimla kódového zámku. Nebyl to ten vysací s kódem.

Byl speciálně navržený tak, aby ten, kdo se do truhly chtěl dostat,

musel projít přes tajnou sérii čísel nebo vyvinout obrovskou sílu.

Po ruce nic, čím by šla taková síla vyvinout, nebylo.

Lucy se před truhlu posadila a přemýšlela. Zkoušela data naro-

zení všech z rodiny, datum, kdy utekla matka z domu a další důležité

pro jejich rodinu. Vše však zbytečně. „Tak, ale!“ bouchla Lucy do

truhly. Chvíli si se zámkem pohrávala, zkoušela náhodné kombina-

ce. Po asi pěti minutách jí už docházela trpělivost a kopla do truhly.

„Svině,“ ulevila si s dalším kopancem. „Já nevim,“ znovu se před ni

posadila, „třeba... 2...5...8...3..., no zkusíme to otevřít a... hovno, nic

se neděje. Tak znova... 4...9...8...1.“ V truhle cosi zapraskalo a pak

se něco pohlo a vydalo zvuk, jako malý tajný mechanismus. Truhla

se okamžitě otevřela.

Mléčně bílé světlo pocházející z Lucyiny ruky odhalilo vnitřek

truhly. Čekala další menší truhlu s kódováním nebo jiným heslem.

Její očekávání by bylo vhodnější a příjemnější na oči než to, co tam

opravdu bylo. Ležely tam nože, sekáčky, kudly, dýky, nabroušené

šroubováky, to vše od krve. Staré zapalovače a prázdné lahvičky od

lihu. Staré i nové střelné zbraně. Otrávené šipky. Tvářilo se to jako

nářadí. Nářadí, které nepatřilo žádnému řemeslníku, nýbrž vrahu.

Samotné předměty by Lucy nevyděsily a možná by ani nevykřik-

la překvapením, ale myšlenky... Myšlenky dokážou člověka v mno-

ha situacích na chvilku změnit. Dala si dohromady zbraně a hadry

vedle. Propálené, špinavé, od krve. A po otázce, která ji v hlavě

napadla, zakřičela křikem, kterým nikdy neřvala. Otázka byla pros-

tá: „Proč mi táta kurva zanechal zbraně?“

Margaret seběhla temné schodiště a dole zpozorovala svou ses-

tru. Stála tam s baterkou v ruce, nakloněná nad truhlou. „Co se

děje?“ zeptala se lehce vystrašená Margaret. „To je... do prdele...

to je...“

„Klid, klid Lucy. Pojď sem. Chytni se mě za ruku a povídej,“ uklid-

ňovala ji starší sestra. Lucy sledovala svojí ruku v sevření ruky dru-

hé. Další pohled patřil Margaretiným očím. „To je ta krabice, co mi

dal. Jsou v ní... zbraně. Nože, sekáček... je to vod krve. A taky pisto-

le, moc pistolí. A...a... spustila na sestru Lucy. „Zbraně?“ zeptala se

Margaret. „Proč by ti táta zanechával zbraně? A od krve? To se mi

nezdá. Co by pracovník v továrně dělal s...,“ zarazil se jí dech, když

pohlédla do truhly. „A podívej se na to oblečení. Je taky od krve...

a smrdí alkoholem. Je popálený. Táta byl vrah, zabiják, vraždil lidi,“

vřiskala dříve nebojácná Lucy. „To... to ne...,“ přesvědčovala ji Mar-

garet.

Do sklepení přihopsal Robert. „Co to je tady za řev?“ zeptal se

nejstarší z potomků Davida Thinga s humorem v hlase. „Táta byl

zabiják,“ vyštěkla Lucy. „Nebyl. Určitě se to nějak vysvětlí Lucy,“

říkala Margaret, sama si tím však jistá nebyla. „O čem je reč?“ zeptal

se Robert, tentokrát zcela vážně. „Lucy našla v krabici, kterou jí táta

dal, zbraně. Jsou od krve, vedle se válí zkrvácené oblečení a ona si

myslí, že byl táta vrah.“

„Táta? Náš táta? To je přeci blbost. Nebo ne?“ zaváhal jejich

bratr.

Možná, že jste si, stejně jako já, položili otázku, proč Robert

váhá. Hned takto rychle. Měl snad nějaký důkaz, který by to mohl

potvrdit? Mohli bychom se vrátit ke scéně, kdy byl Robert v ložni-

ci. Nijak zajímavý příběh. Čtvrt hodiny hledal klíč od skříně, a pak

ve skříni našel oblečení. Ovšem mezi normálním oblečením, kte-

ré otec běžně nosil, našel na ramínku neobyčejný oblek. Otec byl

chudý. Nikdy ho v obleku neviděl. Tento byl tmavě modrý a matně

lesklý. Vypadal nepromokavě. Měl u něj černou košili a nezaměni-

telného, fialovozeleného kostkovaného motýlka. Nezaměnitelného?

Musel tedy tu krční ozdobu znát. Jak by ne. Údajně ji nosil noč-

ní vrah. Svědek prý viděl jen jeho motýlka. Výraznějšího prý nikdy

neviděl. V tu chvíli si na to nevzpomenul. Hledal ve skříni dál a našel

malou kovanou skříňku.

„Jak můžeš pochybovat?“ zeptala se Margaret Roberta. „Mys-

líš si snad, že by otec vraždil lidi? Byl chudý a hodný pracovník

v továrně.“

„Já vím, ale...“

„Ale co?“ ptala se Lucy, která byla přesvědčená o tom, že její tatí-

nek byl vrahem. „V jeho skříni jsem našel kovanou skříňku,“ oznámil

Robert. „A to je pádný důvod, aby jsi někoho obviňoval z vraždě-

ní?“ zeptala se Margaret. „Kromě skříňky jsem našel oblek. Drahý

oblek. Byl u něj kostkovaný motýlek s fialovou a zelenou barvou,“

řekl rychle Robert. „Na co narážíš?“ zeptala se Margaret. „Copak

nečteš noviny. Posledních deset let se v nich píše snad jen o něm,“

přistoupil blíže k sestrám, „maskovaný elegán. Svědek, který přežil,

viděl jen padnout tělo a výstřik krve. Pak v té tmě spatřil jasného

fialovozeleného motýlka.“

„Přeci... to nejde,“ řekla Margaret. „Margaret, poslouchej. Lucy

odkázal truhlu plnou zbraní. Našel jsem motýlka, kterej nosí elegán.

Je to víc než podezřelý,“ skoro křičel nejstarší z nich. „Třeba je to

jen náhoda. Třeba si tu ty věci někdo nechával?“ navrhovala Marga-

ret. Uvnitř jí však cosi říkalo, že byl otec vrah.

Do toho vběhl do sklepení Toby. „Hledal jsem vás celou dobu,“

řekl mladší bratr. „Okamžitě pojďte nahoru, do ložnice,“ zavelel

Robert. Celá rodinka se vydala po schodech do patra, kde měli rodi-

če ložnici a malou umývárnu s prádelnou. Cestou si vyměnili několik

vět o tom, co se za posledních minut stalo. Robert rozrazil dveře do

ložnice a vytáhl motýlka ze skříně. „To je on,“ ukázal Robert souro-

zencům ozdobu k obleku. „Víš, kolik takových motýlků je?“ zeptal

se Toby se stále mokrými vlasy a vlhkými prosáklými šaty. „Je to

jen náhoda. Přece bys tomu nevěřil. Možná to vše narafičil. Myslel,

že mu to sežerem. Byl samá legrace. Jeho poslední žert. Posmrtný

vtípek,“ řekl svůj názor Toby. „Asi... asi máš pravdu. Nechal jsem se

unést.“

„Ne, je to moje chyba, to já jsem hned spustila, že byl táta vra-

houn,“ omluvila se Lucy. „Všichni toho teď máme moc. Umřel nám

táta. To... je nepříjemný,“ pronesla Margaret. Všichni čtyři se posadili

na postel a usmívali se jeden na druhého. „Jsme to ale banda blbců,

co? Myslet si, že byl náš táta zabiják... jak nás to mohlo napad-

nout,“ smál se tomu Robert. „Ještě jsem vám neřekl o tom klíči ze

studny. Nejspíš je nějakej speciální. Zkusil jsem s nim odemknout

a zamknout snad všechny dveře v baráku a fungovalo to. Dostal

se do každý klíčový dírky,“ chlubil se Toby. „Vážně? Tak to by jsi mi

mohl pomoct s tou skříňkou,“ navrhnul Robert. „Počkejte,“ zarazila

je Margaret, „Myslím, že vím, co nám zcela objasní pravdu o otci.

Jeho notes. Ještě jsem se do něj nedívala. Vlastně pořád visí na

stropě v knihovně,“ řekla starší ze sester. „Visí v knihovně?“ zeptal

se Toby. „Ano, pojďte se podívat.“

„Roberte, vem tu skříňku s sebou, pak ji otevřem, pokud to pů-

jde,“ řekl Toby a všichni vyšli z místnosti a vraceli se dolů, do knihov-

ny. Cestou vzala Margaret židli vedle sklepení. Dveře byly otevřené.

Když všichni vstoupili, Margaret jim ukázala, kde visí notes. „Myslíš,

že ho tam dal táta?“ zeptala se Lucy. „Kdo jinej,“ odpověděl sestře

Robert. „Vidíš, další vtípek. Všechno byl jen vtip. Jen chtěl, aby to

tak vypadalo,“ řekl Toby. „Pořád si nejsem jistá,“ zakňourala Lucy.

„A proto,“ Margaret vlezla na židli, kterou si stihla dát pod notes, „se

podíváme do notesu.“

Margaret nějakým způsobem dostala notes z provazu a na

židli si sedla. S dramatickou rychlostí notes otevřela a pustila se

do čtení. „Hannah Newglassová-požár. Jacob Hole-prostřelená leb-

ka. Luke Green-požár.“

„Co to je?“ zeptal se Robert. „Jména a jejich smrti,“ vysvětlil

Toby.

„Pořád si myslíte, že je to jen vtip?“ zeptala se Lucy. Její obličej

nabíral grimasu strachu. „Že by si až takhle moc propracoval svůj

žert?“ zeptal se Toby. „Možná to není...,“ zaváhal Robert. „A možná

máš pravdu. Co když to není vtip. Co když nebyl ani vrah? Co když

se pokoušel ty lidi zachránit, nebo byl elegánovi na stopě? Vše to

dává smysl,“ Margaret si samým vzrušením stoupla, „něco o něm

zjistil, něco důležitého. Elegán se ho potřeboval zbavit, tak ho zabil.

Otec nám odkázal věci a schoval je tak, abychom je našli pouze my.

Abych našla notes, musela jsem najít pár správných knih.“

„Ani já jsem nemohl najít žebřík,“ řekl Toby. „A já zase klíč,“ ozná-

mil Robert. „Truhla byla s kódem,“ připomněla Lucy. „Celou dobu

jsme si mysleli, že je otec vrahem a on byl vlastně hrdina,“ řekla

pyšně Margaret. „Máš tu truhličku?“ zeptal se Toby Roberta. „Na,“

podal Robert Tobymu skříňku. Ten si ji vzal, klíčem zajel do klíčo-

vé dírky, otočil jím a skříňka se otevřela. Na dně z purpurového

saténu ležela černá maska ze silného plastu. Výraz masky připo-

mínal výraz, který měly vrahovi oběti. Pusa celá skroucená a vydě-

šená, oči vykulené a nosní dírky strachem zavřené. „Tak proto ho

zabil. Získal jeho masku,“ řekl Robert. „Jsi ráda Lucy? Už nemáš

strach?“ zeptala se Margaret. „Už ani ne. Ale... myslím, že nás tahle

akce pozměnila. Chovala jsem se jako malá. Byla jsem nafoukaná,

namyšlená... a vlastně jsem ani otci nedávala najevo, jak moc ho

mám ráda, tedy...,“ setřela si z tváře slzu, „měla ráda.“ Margaret

a Robert ji obejmuli, každý z druhé strany. „Pořád ho máš ráda, je

možná mrtvý, ale... znáš to. Vždy zůstane v našich srdcích,“ utišoval

ji Robert. „Robert má ravdu Lucy. Táta byl prima chlap. Vážně jsem

jednu chvíli myslela, že fakt tim vrahem byl,“ řekla Margaret. „Ale

vtip by to byl pořádnej,“ řekl Toby. Lucy se dostala z objetí svých

sourozenců a řekla: „Co teď?“

„Já se půjdu převlíct. Je pěkně nepříjemný chodit v mokrejch

hadrech,“ řekl Toby a odešel. „Mohli bychom si zahrát Monopoly,

tak jako vždycky,“ navrhla Lucy. „A pít horkou čokoládu, jako za mla-

da,“ řekl Robert. „A jíst levné sušenky,“ doplnila Margaret. „Myslíte...

myslíte, že máma opustila tátu kvůli elegánovi? Že se ho bála?“

zeptala se nejmladší ze sourozenců. „Kdyby utekla jen ze strachu,

vzala by i nás. Nenechala by nás tu s vědomím, že nás vychovává

někdo, kdo bojuje se zločinem. Proč opravdu matka utekla, se už

asi nedovíme,“ řekla starší sestra.

Všichni čtyři seděli na pohovce v obývacím pokoji, kde se před

několika hodinami dozvěděli o svém dědictví. Nejdříve měli spoustu

otázek. Své dědictví nepovažovali za nijak významné. Avšak nyní...

Toby vlastnil klíč, který odemkl každý zámek. Lucy měla plno zbraní,

které použije jako důkaz při zatýkání elegána. Robert získal spoustu

oblečení po otci a masku Maskovaného elegána. Margaret připadl

do vlastnictví notes se všemi chudáky, jenž přišli o život díky ele-

gánovi. A všichni měli radost. Radost z toho, že jejich otec nebyl

vrahem, ale naopak hrdinou. Radost z toho, že jsou spolu. Lépe

na tom být v tuto chvíli nemohli. Za okny už byla tma a jediné svět-

lo byla stará žárovka visící ze stropu uprostřed obývacího pokoje.

Monopoly dohráli už třikrát, tak začali hrát jiné deskové hry a později

vyměnili horkou čokoládu za víno nebo whisky. K tomu přikusovali

nakrájenou klobásu a sýr s chlebem. Užívali si to, co nejvíc mohli.

„Ty podvádíš,“ okřikl Robert Tobyho. „Já? Nikdy,“ ohradil se Toby

a kopl do sebe zbytek whisky ve své sklence. Margaret si do úst

vložila kolečko klobásy a hodila kostkou. Lucy se usmívala. „Dáš si

ještě Toby?“ zeptal se ho Robert s lahví v ruce. Margaret se podí-

vala na hodiny na stěně. „Už je pozdě. Nic už nenalejvej. Dohrajem

kolo a pudeme spát, nezapomeňte, že je zejtra pohřeb,“ připomenu-

la starší sestra. „Jenom si odskočim,“ řekla Lucy.

Zvedla se z pohovky a vyšla z pokoje. Zahnula doprava a prošla

kolem okna. V hlavě jí proběhla rychlá myšlenka. Podobně jako ve

sklepení. Vrátila se k oknu. Někdo tam venku stál, neviděla pořád-

ně, kdo to je. Náhle se venku rozsvítilo světlo. Byla to malá lucernič-

ka. Byla jen vidět přibližující se černá maska. Lucy pohltila panika.

Začala se potit. Klepala se. Byla strašně vyděšená. Představte si,

že jdete v noci na záchod a cestou uvidíte z okna, že někdo cizí,

v masce vraha, chodí po vaší zahradě. Pocítíte stejný strach jako

Lucy. Budete se bát, že vás přišel zabít. „Ne, prosím, ne,“ šeptala

0

Lucy, protože jí strach vyplašil hlasivky a hlas zvýšit prostě nešel.

Maska se mírně nahnula na stranu a druhá ruka ji pomalu stahova-

la. To Lucy vystrašilo ještě víc. Pohlédne Maskovanému elegánovi

do očí. Byla připravena na vše. Ruka sebou trhla a maska byla dole.

Lucy přistoupila blíže k oknu. Spatřila tam známý obličej. Patřil...

jejímu otci.

Byl celý zpocený a klepal se podobně jako jeho dcera. Bylo

slyšet, jak upustil masku a něco vyndavá z kapsy. „Tati,“ zašpitala

Lucy. Nosem narazila na okno. Přiložila svou pravou ruku na chlad-

né sklo a toužila otce pohladit. Jeho ruka sebou opět trhla a u hlavy

měl střelnou zbraň. Jaký typ zbraně to byl, Lucy nepoznala. Otec

se jen stěží pousmál. Po jeho šedočerných vousech se valily slzy

a pot. Lucy zřetelně viděla, jak otec řekl: „Promiň.“ Zavřel pak oči

a... Ta rána zvedla z pohovky i ostatní sourozence. Přiběhli k Lucy,

která celá vyplašená stála u okna. Brečela. Její bratři a sestra se jen

podívali z okna ven a spatřili krvavý usmívající se otcův obličej, jak

se válí na zemi.

Daniela Naimanová • 14

Nový začátek

Mladík běžel špatně přístupným terénem hor a slyšel jenom

dusot několika lidí, kteří ho už hodnou chvíli pronásledovali. Měl

z nich strach, srdce mu bušilo nevídanou rychlostí a úzkostí se sví-

ralo hrdlo. Nemohl se dočkat, až bude konečně v bezpečí. Až bude

doma.

Prudce zatočil a schoval se za jeden velký kámen, za který nebylo

vidět. Snažil se nedýchat moc nahlas a v duchu doufal, že mu ti muži

konečně dají pokoj a sklopí svoje ostré zbraně v rukách. Za chvíli

jeho pronásledovatelé doběhli na stejné místo, na kterém se scho-

vával a on zavřel oči. S tichým přáním se koukl na zapadající slunce

a vyslal k němu tichou prosbu. Nehnut seděl dlouhou dobu, nakonec

však slyšel vzdalující se kroky, a jakmile zvuky klapajících bot utichly,

mohl si konečně vydechnout. Vykoukl zpoza kamene, jestli už je doo-

pravdy vzduch čistý. Okolí už zase působilo tiše a mrtvě, tak jak to má

být. Lehce se usmál a pokračoval ke svojí cestě, na jejímž konci stála

jeskyně, ve které žije skoro od narození.

Vstoupil do tmavé jeskyně a rozkřesal si oheň. Prohlédl prostor,

jestli tam někdo není.

O chvíli později zaslechl lehké našlapování a za chvíli se před

ním tyčil majestátní drak s autoritativním výrazem a přísným pohle-

dem v očích. Jakmile však spatřil mladíka, mohlo by se zdát, že se

trochu usmál a otřel svoji hlavu o jeho rameno.

„Rád tě zase vidím, Syethe,“ pozdravil v myšlenkách drak svého

přítele.

„Já tebe taky,Otath,“ uctivě opětoval pozdrav Syeth, „smím se

ptát, kde je…“

Než stihl ale dokončit větu, vedle Otath se objevil další, podstat-

ně menší dráček, kterému se po spatření mladíka rozzářily oči. Než

se Syeth nadál, už ležel zavalen dračím tělem. Zasmál se. „Andia-

th! Nech toho!“ Nabádal telepaticky svojí malou kamarádku. Jinak

se totiž dorozumívat nedokázali. Menší dráček nereagoval, uklidnit

ho musel až větší drak. Výhružně zavrčel a tak se Andiath stáh-

la a poslušně se zařadila vedle svojí matky. Povalený mladík vstal

a oprášil si svoje staré oblečení.

„Jak probíhala cesta zpátky?“ Zjišťovala starostlivě Otath a Sye-

th přihodil do planoucího ohně polínka, pro která šel před tím, než

ho napadli a začali pronásledovat.

„Pronásledovali mě, setřásl jsem je těsně před jeskyní. Začíná

to tu být nebezpečné, měli bychom se porozhlédnout po nějakém

jiném domově,“ svěřil se dračici se svými obavami, „pro Andiath by

to bylo asi nejlepší.“

Dračice si povzdechla a od nozder jí ušlo trochu páry. Poslední

dobou je lidé pronásledovali čím dál častěji, a to Otath zneklidňo-

valo. Dříve stačilo jednou vychrlit oheň a oni se stáhli, jenomže lidé

měli vizi a jasný cíl. To oheň chrlící monstrum, co žije v horách,

musí zabít, ať to stojí, co to stojí. Což o to, ona by se o sebe doká-

zala sama postarat a zahnat je, ale nemohla bojovat s lidskou rasou

a u toho dávat pozor na svoji ještě nedospělou dceru a dospívající-

ho kluka, který měl někdy víc štěstí než rozumu.

Syeth byl velmi zvláštní a komplikované stvoření. Vypadal dost

jako člověk, od nich ho však lišily tmavě červené šupinky na jeho

obličeji a velké žluté oči s protáhlou panenkou a jeho schopnost se

pomocí myšlenek dorozumívat s draky. Jeho rasa jménem Drago-

nitas jako jediná z těchto děsivých stvoření neměla strach, naopak.

Dalo by se říct, že Syeth byl jedním z mála stvoření, která jako jedi-

ná dokázala žít v přátelském vztahu s draky. Byla celá města, kde

bydleli draci a lidé pospolu kvůli vzájemné prospěšnosti, a byli to

právě Dragonitas, kteří zajišťovali dorozumívání mezi těmito dvěma

druhy. S draky se dalo komunikovat jenom telepaticky a lidé neměli

dostatečnou mozkovou kapacitu na to, aby něco takového zvládli.

Otath pamatovala časy, kdy i ona žila v jedné podobné civilizaci

a právě tam poznala i onoho mladíka. Tenkrát se ještě batolil v plen-

kách, nemohl si pamatovat tu obrovskou zkázu, co je postihla…

Zaklepala hlavou, aby se zbavila nežádoucích vzpomínek.

Nesmí na to myslet. Musí ochránit jeho život, svůj a i ten své dcery.

///

Provazy deště dopadaly na povrch Země, vítr bičoval stromy

a skučel tak, že z toho pískalo v uších. Syeth seděl u ohně a bez-

myšlenkovitě pozoroval oranžový plamen. Nemohl usnout, jeho

myšlenky ho nenechaly zamhouřit oka. Nevěděl proč, nic obvyklého

se přece nedělo, ne?

Jenomže měl takový zvláštní pocit, že se brzo stane něco, co mu

změní celý život. Zatřásl se, aby na to už nemyslel. To je nesmysl. Nic

se nestane, všechno bude v pořádku.

Najednou se jeho dračí kamarádka Andiath zavrtěla a vzápětí vysko-

čila na nohy. Obrátila se k vchodu do jeskyně a otevřela pusu, připrave-

ná chrlit spalující plameny. Syeth vyskočil na nohy a připravený útočit

na případné lovce, jenomže to, co uviděl, mu skoro vyrazilo dech.

///

Mladá dívka seděla na studené zemi a tiše brečela, zatímco z vrchol-

ku hory sledovala vycházející měsíc. Měla už všeho dost. Jejího pano-

vačného bratra Marcuse a všech jeho přednášek o „válečným tažením“

proti drakovi, který podle něj žije v těchto horách. Neuznávala jeho

názor, že to jsou krvežíznivé bestie, moc dobře znala historii lidského

a dračího soužití a neviděla to tak, jako většina lidí. Nedávala to za vinu

drakům. A to je právě ten důvod, proč je doma pořád dusná atmosféra

a ona s bratrem se nemůžou vystát.

V tu chvíli zahřmělo. O chvíli později se z nebe začaly snášet malé

kapky a za pár minut se z toho stala bouřka, která se podle krátkých

intervalů mezi zábleskem a zahřměním rychle přibližovala. Dívka si

povzdechla. Ať chtěla či ne, už je dost pozdě a měla by se vrátit. Mar-

cus bude někde v hospodě vyprávět svoje vymyšlené historky o tom,

že tentokrát toho draka už skoro dostal, takže by se mohla i ve zdraví

dostat do svého pokoje a nevylézt z něj až do rána.

Postavila se, oprášila si oblečení a vydala se známou cestou zpět

k jejímu domovu, jenomže v té tmě špatně došlápla a než se nadála,

už padala k zemi a kutálela se dvacet metrů z kopce. Z šoku nic nevní-

mala a zdálo se jí to jako vteřina, než její tělo s bolestivou ránou zasta-

vilo na nějaké cestě pod vrcholkem hory. Jakmile se její mozek trochu

vzpamatoval, bolestně zakřičela. Byla celá odřená, měla několik dost

ošklivě vypadajících zranění a její noha pálila jako čert. Samou zlostí

a bolestí praštila do země. Pokusila se postavit, ale bez úspěchu, zase

se svalila na zem. Noha odmítla spolupracovat a všude to kvůli dešti

klouzalo.

Chvíli se jenom tak bezmocně vleže plácala, jenže její zranění začí-

nala nepříjemně pálit. Zatnula zuby. „Musím se postavit.“

Zavřela oči a zhluboka se nadechla. Jakmile je znovu otevřela, při-

chytila se jednoho velkého kamenu a vyskočila na jednu nohu, přičemž

si dávala dobrý pozor, aby s tou nemocnou nohou o něco nezava-

dila. I takhle tenhle její kaskadérský kousek příšerně bolel, nepotře-

bovala si přidělávat bolest další.

Když chytila balanc, musela si pogratulovat. Teď stačilo jenom…

Dívka se rozhlédla kolem sebe a zhrozila se, když zjistila,

že to tady nepoznává. Tohle určitě nebyla ta část cesty, která vedla

k jejímu domovu.

Jenomže bouřka se zhoršovala a ona musela učinit rozhodnutí.

Buď se se zraněnou nohou pokusí najít správnou cestu, vyčerpá

se a nakonec usne uprostřed bouřky, nebo bude doufat, že najde

nějakou jeskyni, ve které by mohla přenocovat. „Ani jedno z toho se

mi moc nelíbí…“

Zablesklo a tentokrát zahřmělo ve skoro stejný čas a to byla

věc, co dívku donutila udělat náhlé rozhodnutí. Najde jeskyni. Tady

v horách jich musí být stovky, ne?

To jak ale později zjistila, že najít jeskyni není tak lehké, jak

to vypadá. Marně pajdala kupředu a nic nenacházela, nebylo tu

dokonce nic, co by z dálky připomínalo jeskyni. Celá promáčená

a vyčerpaná se začala strachovat o svůj život.

Stále se snažila povzbuzovat samu sebe k optimismu, ale nako-

nec naději začala ztrácet. Když se začala smiřovat s představou

své smrti, objevilo se v dálce tlumené světlo. Zase se jí rozsvítil

malý plamínek naděje. Dohopsala blíže a úlevně vydechla, když

spatřila vchod do vnitřku hory. Momentálně jí nevadilo, že tam určitě

jsou nějací obyvatelé, teď se chtěla jenom ohřát u ohně. Slyšela to

praskání dříví a byla to symfonie pro její uši. Vešla dovnitř. Hned

jakmile její noha vkročila do jeskyně, objevil se před ní mohutný stín

a po chvilce před ní stál… drak?

Nasucho polkla, skoro vykřikla a skoro ztratila rovnováhu. Srdce

se jí rozbušilo a zorničky rozšířily. „Ne, tohle přece není možné!“

Chtěla krok odstoupit, ale její vykolejený mozek si neuvědomil,

že její noha není v takovém stavu, aby tohle mohla zvládnout. Proto

jakmile se jen trocha její váhy přenesla na poraněnou nohu, tak

vykřikla a řítila se k zemi. Zavřela oči a připravila se na další boles-

tivý náraz, jenomže ten nepřicházel. Zmateně otevřela oči a v tu

chvíli pohlédla do svítivě žluto-oranžových dračích očí.

„Jsi v pořádku?“ zeptalo se hodně chraplavým hlasem to stvoře-

ní, které jí zachránilo před bolestivým pádem a stále jí podpíralo.

„Jo, díky,“ dostala ze sebe vykolejeně dívka a zvědavě si své-

ho zachránce prohlížela. Vypadal jako člověk, jenom nohy, ruce

a část obličeje měl pokrytou šupinami a celému jeho zvláštnímu

vzhledu dominovaly svítivé dračí oči se svisle protaženou panen-

kou. „Moment, tohle už jsem někde viděla,“ pátrala ve své paměti,

až si vzpomněla. Dragonitas.

„Ta tvoje noha nevypadá dobře, pojď si sednout, já ti to ošet-

řím,“ mluvil na ní Syeth a nechápal, kde se to v něm bere. Tuhle

řeč nikdy nepoužil, když nad tím tak přemýšlel, tak vlastně dlouhou

dobu nepromluvil. Nebyl důvod, s draky se dá dorozumívat pouze

telepaticky, a jelikož s žádnou lidskou osobou nepotřeboval mluvit,

tak jeho přirozená znalost tohoto jazyka padla v zapomnění. „Nastav

tu nohu,“ pobídl dívku, která seděla u ohně a se zavřenýma očima

se nahřívala. Vykonala jeho rozkaz a on jí její zranění ošetřil a poté

na ni zůstal zvědavě koukat, stejně jako ona na něj. O jeho druhu

četla v historických knížkách, které ještě pamatovaly doby, kdy lidé

a draci žili pohromadě. Nepsalo se tam toho o nich moc, a proto se

nadšením skoro třásla, že se s někým takovým může setkat.

„Jak se jmenuješ?“ vyhrkla dříve, než si to stihla rozmyslet. Mla-

dík sebou trhnul a stydlivě se podíval do země.

„Syeth. Ty?“

„Timea,“ sdělila mu dívka nadšeně své jméno a pak se podívala

na draka, který ji stále nepřátelsky pozoroval, „a kdopak je tohle?“

„To je Andiath,“ odpověděl a poté drakovi věnoval dlouhý pohled,

kterému Timea nerozuměla. Jakmile se dráček stáhnul a snad se

i usmál, pochopila.

„Takže je to pravda!“ Vykřikla nadšeně a Syeth jí rychle položil

prst na pusu. Jakmile si uvědomil, co to dělá, odtáhl se. Nechápal,

co se to děje. Takhle se nikdy předtím nechoval. Svůj účel to však

splnilo, dívka zmlkla. V očích se jí však zjevily dva velké otazníky.

„Je tu ještě jeden drak a já ho nechci vzbudit. Můžeme mluvit

potichu, ale nekřič, prosím,“ poprosil Timeu. Ta chápavě přikývla.

„Promiň, ale jsem tak nadšená, že můžu mluvit s někým tako-

vým, jako jsi ty!“ zase skoro vypískla nadšením. „Nemůžu uvěřit, že

jsem se setkala se členem Dragonitas!“

„Odkud tohle víš?“

„Četla jsem to v knihovně. Jsou tam knihy napsané z dob, kdy

draci, lidé a Dragonitas ještě žili pospolu. Mám na tebe tolik otázek,“

mlela jedno za druhým, jenomže Syeth nechápal, o čem to mluví.

Dívka se zarazila, jakmile si všimla jeho nechápavého pohledu. „No

však víš… Jak jednou se přece objevila nová nemoc a postižení

draci začali svévolně chrlit oheň. A jednou to došlo tak daleko, že

zabili několik lidí a pozůstalí to vzali jako záminku k válce! S tím

nesouhlasím, jen tak mimochodem, nebyla to chyba draků,“ vyprá-

věla příběh, který znala nazpaměť, „ta válka byla naprosto zbytečná

a umřelo v ní úplné zbytečné množství draků a lidí, mohli se domlu-

vit, ale oni se draků báli od začátku a ve skutečnosti nechtěli se

s nimi přátelit, jenomže z toho byl užitek. Jak já se stydím, že patřím

mezi ty ignoranty,“ hudrovala Timea a Syeth s Andiath s vykulenýma

očima naslouchali. Tohle jim Otath nikdy neřekla.

„Řekni mi víc!“ vykřikl nahlas Syeth, který úplně hořel zvědavostí

a neuvědomil si, že pár metrů od něj je velká spící dračice. Ta se

okamžitě probrala a rozhlížela se, co se to děje. Do zorného pole se

jí dostala i dívka a ta otevřela pusu nad její majestátností a velikostí.

„Co se to tu děje?!?“ křikla na mladíka Otath tak moc naštvaně,

že ho z toho zabolela hlava. Nasucho polkl, tohle se bude špatně

vysvětlovat.

///

Od dívčina příchodu do jeskyně uběhl déle jak měsíc. Otath

totiž po dlouhém přemlouvání svolila, že může zůstat do té doby,

než se uzdraví a bude způsobilá na cestu domů. Celý první týden

Timea jenom seděla a Syeth jí obskakoval, zatímco se na ně dra-

čice zamračeně koukala. Najednou toho litovala, tohle se jí vůbec

nelíbilo. Nejenže jim ta dívka vyprávěla všechny příběhy z doby, o

které nechtěla, aby se její dcera a Syeth někdy dozvěděli, ale ještě

se svými bláznivými nápady mohla všechny přivést do nebezpečí.

A její obavy byly oprávněné. Jednoho dne Timea totiž přišla

se šíleným nápadem. Navrhla, aby se s ní Syeth vydal do vesnice,

že by přece bylo skvělé zase dát draky, lidi a Dragonitas dohroma-

dy. Otath to výslovně zakázala, jenomže poroučejte dvěma mladým,

praštěným a tvrdohlavým lidem. A kvůli tomuhle teď Timea a Syeth

vcházeli do jejího rodného domu.

„Haló?!“ zvolala do tichého domu a za chvíli se odnikud vynořil její

starší bratr a jeho hloupí kumpáni. Osoby, které teď nechtěla vidět.

Doufala, že se budou v hospodě zase vychloubat svými vymyšlený-

mi historkami. Chtěla Syetha nejdřív šetrně představit rodičům a ne

ho hned předhodit bratrovi, který ho hned bude chtít zabít.

„No konečně ses vrátila. Co si jako myslíš, se na měsíc ztratit?

Rodiče se z toho málem zbláznili!“ začal na dívku křičet a Syeth

za ní oděný v plášti s kápí se přikrčil. Neměl rád křik. Když Marcus

dokončil přednášku o vhodném chování, konečně si všimnul cizin-

ce, co jim postával v předsíni. „A kdo je tohle?“ přišel až k Syethovi

a čuchl si k němu. „Páchne sírou. Jako… drak. Sundej si tu kápi!“

„Ne!“ vykřikla Timea a chtěla zastavit Marcusovu ruku, která

mířila k lemu mladíkovi kápě, jenomže Syeth si tu kápi sundal sám

a bojácně pohlédl muži do očí. Jakmile se ty lidské střetly s těmi

dračími, Marcus zůstal zaraženě stát.

„To- to je…,“ koktal. Dívka se bezradně koukala na svého přítele,

co svýma dračíma očima sledoval každou reakci muže před ním.

„To je syn ďáblův!“ vykřikl jeden z Marcusových kamarádů. „Urči-

tě jí omámil a chce to použít i na nás! Musíme ho zabít!“

„NE!“ hájila Syetha Timea a chytla ho za ruku. Její plán se nevy-

víjel tak, jak si ho naplánovala. „On by nikomu neublížil, ani mouše!

Je to ten nejhodnější kluk, kterého jsem kdy potkala, nemůžete ho

zabít!“ protestovala, jenomže její bratr byl jiného názoru. Podíval se

na svoje kamarády, na svoji sestru a pak na toho mladíka, co pro

jeho zlost nejevil žádné známky strachu. Ve skutečnosti byl Syeth

jenom paralyzovaný, nedokázal se ani pohnout. Kdyby mohl, utíkal

by odtud, jak nejrychleji by mohl.

„Přineste provaz, musíme se ho zbavit,“ rozhodl Marcus, a tím

zpečetil mladíkův osud.

„To nemůžete! Ani jste ho nenechali promluvit!“ křičela a postavi-

la se před svého kamaráda. Chytla ho za ruku a z očí se jí začínaly

spouštět slzy. „Nechte ho být, nic vám neudělal! Prosím!“

Timea nevěděla, co má dělat. Najednou si uvědomila, co svojí

nerozvážností a hloupým plánem způsobila. Bezradnost jí ovláda-

la celé tělo a odmítala Sytha pustit. Za žádnou cenu jim ho nedá.

Jenomže co může jedna dívka proti šesti svalnatým mužům. Syeth

se pokoušel utéct, ale Marcus ho dohnal dvěma kroky a svázal ho

tak pevně, že se nemohl pohnout.

„Připravte náměstí, dneska to bude náš večer!“ zaradoval se

muž a jeho kamarádi s ním. Nechali Timeu bezradně stát na místě

a odešli připravovat velký večer.

Dívka měla najednou v hlavě úplně prázdno. Teď byla každá

rada drahá.

///

„Drazí spoluobčané!“ oslovil zaplněné náměstí Marcus, co stál

na vyrobeném jevišti, aby na něj všichni viděli. Jakmile promluvil,

na náměstí zavládlo hrobové ticho. „Jak jste možná již slyšeli, dneska se

nám podařilo polapit jednoho z přisluhovačů ďábla! Přiveďte ho sem, ať

ho všichni vidí!“ zavelel a na jeviště vstoupil jeden muž, co držel provaz

a na jeho druhém konci byl svázaný Syeth. Šel s hlavou sklopenou dolů,

ale nakonec ho násilně donutili jí zvednout, aby se na jeho tvář moh-

li podívat všichni. Davem se ozvalo šokované nadechnutí a vzrušené

šuškání. Marcus dál pokračoval ve své historce, na níž by se nenašla

ani troška pravdy, ale Syeth ho neposlouchal. Vzpomínal na všechny ty

léta s Otath a Andiath, jak si s nimi hrál, žil a chránil je a ony jeho. Vždy

se považoval za chytrého a rozumného kluka. Trpce si uvědomoval, jak

bláznivě se začal chovat kvůli jedné dívce lidského rodu, co znal sotva

měsíc. I když by teď dal snad všechno, aby tady teď byla. Poslední

pohled do jejích očí, pak by mohl klidně umřít v pokoji.

„A nyní, na oprátku s ním!“ rozhodl Marcus a náměstím se ozvalo

nadšené hvízdání a jásot. Syeth se skoro nepřítomně nechal odvézt

pod visící provaz a samotný Marcus mu ho nasadil na krk. „Teď umřeš,

ty ďáble,“ zašeptal mu do ucha, až z toho šel mráz po zádech. Pak

se odtáhl a chystal se podkopnou židly, na které Syeth stál, ale nad

náměstím se najednou prohnal velký stín a ozval se mohutný řev.

Syeth vzhlédl k oblakům a ústa se mu roztáhla v široký úsměv,

když poznal dva draky a jednu dívku. Otath se sice mračila a její

naštvání neznalo mezí, ale byla rozhodnutá chránit toho hloupouč-

kého mladíčka až do jejího posledního dechu. Snesla se i se svojí

dcerou na náměstí a jakmile se její tlapy dotkly země, seskočila z ní

mladá dívka a s odhodlaným výrazem se postavila naproti svému

bratrovi a lidem, které znala.

„Nechte ho jít! Nikomu by neublížil! A ani my neublížíme, když

ho necháte jít!“ vykřikla Timea a na to Otath vypustila ze svých úst

malý varovný plamen. Lidé na náměstí zaječeli a dali se na útěk.

„Ani nás nenapadne. Na ně!“ hrdinsky vytasil zbraň Marcus

a vrhnul se se svými přáteli přímo na Otath s Andiath. Mladší z dra-

čic se polekala a automaticky začala chrlit oheň všude okolo sebe

a nereagovala na vyděšená volání Timey a svojí matky. Útočníci

uskočili před plameny a dali se na útěk. Jakmile se Andiath probra-

la, zděsila se. Jí vychrlené plameny oblizovaly všechno v jejich blíz-

kosti a než se všichni stihli nadát, všechno zářilo svítivě oranžovou

barvou. Celé náměstí bylo najednou v plamenech.

Timea neváhala a rozeběhla se k Syethovi, co ještě pořád stál s

hlavou ve smyčce a nemohl se z ní dostat. Svým nožíkem mu pře-

řezala provazy na nohou a rukou. Jakmile se mohl zase hýbat, objal

dívku a pevně si ji k sobě přitiskl. Nemohl uvěřit, že před ním stojí a

že ho přišla zachránit.

„To si nech na potom, teď musíme jít. Rychle!“ popostrčila ho

k Otath aby zakryla svoje načervenalé tváře. Syeth naskočil

na hřbet svojí kamarádky a otočil se, aby pomohl dívce za ním. Ta

s úsměvem přijala jeho ruku, jenomže ji někdo chytl i za tu druhou.

Zmateně se otočila a podívala se do očí svého bratra.

„Nechoď! Nemůžeš s nimi jít! Jsou to monstra!“ snažil se jí domlu-

vit Marcus, jenže bezúspěšně. Timea se po jeho slovech zamračila

a vyškubla se mu.

„Oni nejsou. To ty,“ vmetla mu to do tváře a vylezla za mladíkem.

Jakmile bezpečně seděla, dračice se s oběma na zádech vznesla

do vzduchu. Stejně jako Andiath.

Marcusovi po tváři stekla jedna jediná osamělá slza. Jeho sest-

řička… je pryč.

Timea ačkoli se svým bratrem nevycházela, tak stejně s ním měla

zvláštní sourozenecké propojení. Cítila, jak se její bratr teď cítí. Cítila

jeho slzu tekoucí po tváři a to, že to je její slza si neuvědomila do té

doby, než jí Syeth položil ruku na tvář a svým palcem tu kapku setřel.

„Děkuju,“ konečně jí poděkoval a chytl ji za ruku. Dívka se usmá-

la, začervenala a stydlivě sklopila pohled.

Ani jeden z nich a ani jeden z draků nevěděl, co se teď bude dít

dál. Právě opustili svoje pohodlné domovy, svoje oblíbená místa,

vzpomínky a Timea tam nechala i svoji rodinu. Cítili se prázdně, ale

zároveň plní naděje na lepší zítřky. Na hřbetech draka, společně

sledující krvavě zbarvené slunce zapadající za horizont, kterému

letěli vstříc. Možná to tak bylo lepší. Možná, že teď už všechno bude

lepší…

Někdy musí něco starého shořet v plamenech, aby umožnilo ně-

čemu novému a krásnějšímu růst.

0

Lukáš Karolyi • 13

Z pohádky do pohádky

Hrneček pravdomluvnosti

V království Dobra se z pokolení na pokolení dědila vzácná věc.

Byl to krásně malovaný hrneček z čínského porcelánu a k němu

patřil stejně nádherný podšálek. Na tom by nebylo nic až tak pozo-

ruhodného, kdyby se nejednalo o čarovný hrneček. Kdo se z něj

napil, ten začal mluvit pravdu. Tuto vlastnost měl pouze tehdy, když

byl společně se svým podšálkem.

Král měl dceru Ladu. Byla to milá a hodná dívka. Protože bylo

Ladě už 20 let, rozhodl se král, že jí začne hledat vhodného ženi-

cha. Na pomoc si k tomu vyzvedl z královského trezoru hrneček

s podšálkem.

Netrvalo dlouho a ohlásil se první nápadník. Byl to princ Zlatan,

o kterém se proslýchalo, že je velký lakota a že je ke svým podda-

ným krutý.

Když se přijel představit na královský zámek, uspořádal král

Dobromysl hostinu, při které se na závěr podával lahodný dort

a k němu káva. Zlatanovi kávu naservírovali do kouzelného hrnečku.

Princ měl připravenu líbivou řeč, ve které se chtěl jen a jen vychva-

lovat. Jakmile se napil kávy z hrnečku, začal vykládat úplně něco

jiného. Vyčetl králi, že je moc hodný na své poddané. Prozradil, že

až usedne na zdejší trůn, tak zavede „jiný pořádek“. A tak se s ním

po hostině král rozloučil a popřál mu šťastnou cestu domů.

Druhý se přihlásil princ Krasomil. Po napití z hrnečku začal

vychvalovat sám sebe, že se mu v kráse nikdo nevyrovná. O prin-

cezně špitl, že je strašně ošklivá. Ale protože je i bohatá, tak si ji

tedy vezme, aby měl dostatek peněz na své fintění. I s ním se král

rychle a navždy rozloučil.

Přicházeli další a další princové, ale i oni byli odmítnuti, protože

na sebe prozradili samé špatné vlastnosti.

Po čase na královský zámek zavítal princ Chudomil. V té době

se na zámku stalo něco hrozného. Při mytí nádobí se rozbil podšá-

lek od čarovného hrnečku. Král byl z toho velmi nešťastný. Jak teď

pozná, jaký princ doopravdy je? Na počest návštěvy se opět konala

hostina. Když se podávala káva, princ se rozpovídal: „Pane králi,

poznal jsem, že vaše království je velmi bohatá země. Princezna

Lada je krásná dívka a já bych byl šťastný, kdyby si mě vybrala

za manžela. Moje království je však malé a chudé. Nemohu se zlo-

bit, když mě odmítnete.“

Král úžasem prince poslouchal. Uvědomil si, že má před sebou

upřímného chlapce, který nepotřeboval čarovný hrneček k tomu,

aby řekl pravdu. Protože se Chudomil líbil jemu i princezně, byla

zanedlouho svatba.

Království mobilů

Bylo jedno království a v něm žil král s královnou a poddaní.

A v tom království měli jednu pozoruhodnou věc. Rostl tam strom

mobilovník, na kterém každý měsíc narostlo pět set nových mobilů.

A tak každý obyvatel měl alespoň jeden mobil.

Lidé si spolu začali povídat pouze přes mobily. Čím dál tím více

si posílali jenom SMS a nakonec zapomněli mluvit docela.

Mobilovník stárnul a stárnul, až jednoho dne přestal plodit mobily.

Král dal do celého světa rozeslat SMS zprávu, že kdo uzdraví mobi-

lovník, ten dostane jeho dceru za ženu a půl mobilovníku k tomu.

Přišla spousta zájemců, kterým šlo hlavně o půlku mobilovníku,

protože se těšili, jak budou mobily prodávat do celého světa. Starý

strom se jim však vyléčit nepodařilo.

Jednou zavítal do našeho království mládenec z daleké země.

Potkával lidi, kteří nemluvili a byli smutní. Ptal se jich, co je trápí. Oni

mu SMS zprávou prozradili, co se stalo.

Dovedli ho k mobilovníku. Mládenec, jmenoval se Honza, strom

prořezal, okopal a důkladně zalil. Za týden se strom zazelenal

a rozkvetl. Za měsíc na něm narostla nádherná jablka. Lidé obdivo-

vali nové plody mobilovníku, ale zároveň byli nešťastní z toho, kde

vezmou nové moderní mobily.

Jak plynul čas, přicházeli o ty staré a naučili se zase spolu mluvit.

Zjistili, že jim mobily neschází a že jsou bez nich šťastnější.

O zázračném skřítkovi

Na kraji vesnice v malé chaloupce žila chudá vdova Magdalen-

ka, která měla sedm synů. Chlapci museli své mamince pomáhat

na poli i doma.

Jednoho roku vtrhla do země zlá nemoc. A zavítala i do naší

malé chaloupky. Nejdříve začal pokašlávat nejmenší Honzík.

Za ním pak Ondra, Matěj, Jakub, Vašík, Petřík a Lukáš. Chlap-

ci kašlali a chřadli. Magdalenka z toho byla velice nešťastná. Byla

velmi chudá a nemohla k nim zavolat doktora. Chlapcům bylo stále

hůř a hůř.

Magdalenka měla doma medailonek a rozhodla se ho prodat,

aby mohla koupit nějaký lék, který by chlapcům pomohl. Cesta

do města byla dlouhá.

Když přišla k malému paloučku, sedla si, aby si trochu odpočinu-

la. Přemýšlela o svém trápení a ze všeho únavou usnula. Ve snu se

před ní objevila krásná paní. Magdalence připomínala její maminku.

Neznámá paní k ní promluvila: „Vím, co tě trápí, a pomohu ti. Roz-

hlédni se po paloučku, najdeš na něm drobounké, nenápadné bílé

kvítky. Nasbírej je a uvař z nich svým chlapcům léčivý čaj.“

Když se Magdalenka probudila, opravdu kolem sebe uviděla

spoustu bílých kvítků, přesně takových, o jakých se zmínila tajemná

žena. Nasbírala je a běžela rychle domů. Uvařila z nich čaj pro své

nemocné chlapce. Ti hned, jak se ho napili, se cítili lépe. Po několi-

ka dnech se úplně uzdravili.

Lidé z vesnice se Magdalenky ptali, jak je to možné. Magdalen-

ka jim ukázala kvítky, které chlapcům pomohly. Lidé se divili, jak to

taková obyčejná květinka dokáže, vždyť vypadá jako chudobka.

Pro Magdalenku to však byla nejkrásnější květinka na světě, pro-

tože uzdravila jejích sedm synů. A tak jí začala říkat sedmikráska...

Kouzelný náhrdelník

V jednom království žil král Dobromil se svou ženou. Před osm-

nácti lety se jim narodila jediná dcera - princezna Johanka. Rodiče

o ni měli velkou starost. Nesměla být bez dohledu svého vychova-

tele ani okamžik.

K 18. narozeninám se král a královna rozhodli, že nechají

u čaroděje Merlina vyrobit věc, která by mohla vždycky určit, kde se

Johanka nachází.

Čaroděj jim tedy připravil kouzelný náhrdelník. Černokněžník

chtěl, aby si pro něj přijela osobně princezna a řekla mu, jestli se jí

náhrdelník líbí.

Následující den přijel královský kočár a zastavil před čarodě-

jovou chatrčí. Vystoupila z něj Johanka a uviděla dárek, pravila:

„Ó, jak překrásný náhrdelník to je.“ Čaroděj byl rád, že se jí líbí.

Náhrdelník brzy prokázal svou moc. Královští rodiče zjistili, že

princezna se tajně schází s mladým kovářem. Zakázali jí za ním

chodit. Johanka přemýšlela, jak se to rodiče dozvěděli a bylo jí také

divné, že poslední dobou vždycky vědí, kde byla. Došlo jí, že to asi

dělá náhrdelník. Vždyť byl přímo od čaroděje!

S kovářem se rozhodli, že spolu ze země utečou a cestou

se zbaví náhrdelníku. Následující den plán uskutečnili. Princezna

přemluvila strážného, aby ji pustil do města, kde se k ní přidal kovář.

Utíkali, až se dostali k mostu přes řeku. Princezna do ní hodila náhr-

delník a unikali dál.

To už byl na královském zámku vyhlášen poplach. Král s krá-

lovnou vyslali jízdu, aby je přivedla zpět. Vojáci dorazili k mostu

a z řeky pod ním vylovili Johančin náhrdelník. Mysleli si, že se prin-

cezna utopila. Vraceli se se špatnou zprávou na královské sídlo.

Královští manželé truchlili a říkali si, že kdyby ji nechali si vzít ková-

ře, tohle by se nestalo.

Po třech letech se vypravili král s královnou na návštěvu do sou-

sedního království. Cestou se zastavili v malé kovárně, protože

jejich kůň ztratil podkovu. Jaké bylo jejich překvapení, když je přišla

přivítat mladá kovářka Johanka s malým chlapečkem v náručí.

Vše bylo odpuštěno, všichni se společně vrátili na královský hrad

a žili šťastně a spokojeně až do smrti....

Příběh šachového pěšce

Byl jednou jeden šachový pěšec. Patřil do známého šachového

týmu, ve kterém si některé figurky myslely, že pěšec je bezvýznam-

ným členem mužstva.

Jednou se v Písku konal šachový turnaj. V prvním zápase král

přikázal pěšci, aby se pustil do boje a prorazil soupeřovu královskou

ochranku. Pěšec vyrazil do nepřátelských šiků. Snažil se úkol splnit

co nejlépe, ale v nepozornosti se dostal do zorného pole protivníko-

va střelce, a ten ho z boje vyřadil.

Když to zjistil jeho král, velmi se rozzlobil. Opovržlivě řekl své

ženě-královně. „Jak mám zvítězit, když mám v mužstvu tak neši-

kovného vojáka?“ Královna i ostatní figurky ze zadní řady s ním

nesouhlasily. Pěšec to slyšel a rozplakal se.

Jak plakal, spadl na zem a zakutálel se k myší díře. Tam ho našel

táta myšák a dal ho svým dětem k narozeninám. Dětem se pěšák

moc líbil a skamarádily se s ním a měly ho rády.

A jak dopadl král? Byl z dalších bojů diskvalifikován, protože mu

v mužstvu chyběla figurka pěšce...

Próza 16 - 19 let

!

Michaela Červenková • 19

Začalo to dobře, vzali se

Některé okamžiky se zpackají s tak detailní přesností, že je snad

někdo musel naplánovat, myslel si Lars toho pátečního odpoledne.

Na dveře jeho bytu právě zaklepal kurýr doručovací služby RAT

Praha, a když za moment otevřel…

„Pan Trögler?“ obdaroval ho úsměvem mladík v předpisově

modré uniformě. Nervózně přešlapoval a v rukou svíral černé desky.

„Mám tady pro vás zásilku od Big City Bank, mluvili jsme spolu

po telefonu.“

„Pojďte dál,“ ustoupil Lars a odhalil tak messengerovi pohled

do obývacího pokoje.

„Podle záznamů nesu smlouvu na převedení účtu,“ pokračoval

kurýr. Pohledem se na okamžik zastavil u dětského obrázku

přicvaknutého magnetem na lednici. Prsty ťukal ve spěšném rytmu

o vrchní stranu desek.

Lars souhlasně zamručel něco na způsob „to by odpovídalo“

a mávnutím ruky ho vyzval, aby se posadil. Sám popadl bundu

a odložil ji z křesla, aby se mohl přidat.

„Tady jsou vaše dokumenty,“ natáhl se kurýr do obálky

v deskách, „a smlouva. Než přistoupíme k podepsání, poprosil bych

váš občanský průkaz.“ Natáhl k Larsovi ruku, ale jen tak napůl, aby

nepůsobil nezdvořile.

Další zamručení. Následovalo přehrabování v peněžence.

Kreditky, čipy, vstupenky, jízdenky… Prsty pracovaly v kvapném

tempu. Rychleji. Rychleji! Když hrozilo, že se mu zamotají

do jednoho velkého uzle, zarazil se.

„Chvilinku,“ požádal Lars. Přešel do vedlejší místnosti a stejný

postup jako u peněženky použil na kabelu. Nebyla tam. Tam ani

nikde jinde.

„Sakra!“ znova si prohmatal kapsy. Marně.

„Je všechno v pořádku?“ Hluk z vedlejší místnosti přilákal

kurýrovu pozornost.

Lars se vrátil do obýváku.

„Špatně se to říká,“ poškrábal se v hnědém roští na temeni hlavy,

kterému by messenger nejspíš ze slušnosti řekl vlasy. „Nevím, jak je

to možné, ale… někde jsem ji… nechal.“

***

Tušil, kde právní doklad své existence zapomněl. Ta tmavovláska

s velkýma očima v jeho peněžence toho byla důkazem. Vyprovodil

kurýra za dveře a nepřítomně zůstal stát na jejich druhé straně.

Ta tmavovláska… Zamračil se. Mít v peněžence cizí doklady? Nic

dobrého. Vytáhl je z kapsy.

Neutrální výraz na černobílé tváři mu byl silně povědomý. Viděl ji

snad někdy? Možná se potkali. Horečnatě přemýšlel.

Určitě se potkali! A dokonce věděl kde.

***

„Lars Trögler,“ přečetla poštovní doručovatelka za přepážkou

jméno z výzvy k vyzvednutí zásilky. „Váš občanský průkaz,

prosím.“

Mlčky jí vyhověl. Pokývala a začala ťukat do počítače údaje.

„Máte tady balíček,“ okomentovala informace z monitoru spíš

sama pro sebe. „Vydržte chvíli. Dojdu pro něj.“

Larsovo neurčité bručení ji vyprovodilo na cestu. Občanka

zůstala ležet na druhé straně skla. Až teď začal vnímat ječivý dívčí

hlas, který se u vedlejší přepážky nad něčím rozčiloval. Vrhl kradmý

pohled na ubohého kluka, který se na druhé straně skla hrbil a snažil

se náctileté brunetě něco vysvětlit.

Koutkem oka Lars postřehl, že se doručovatelka s balíčkem

vrací. Z toho všeho už mu šla hlava kolem. Čas vypadnout. Než se

stačil zaradovat, byl přerušen.

„Pojď sem na moment, prosím,“ zavolal zoufalý kluk.

K Larsově velké nelibosti se oslovenou ukázala být žena nesoucí

jeho balíček. Zastavila se a místo aby ho obsloužila, zabrousila

vedle. Zabručel, tentokrát jasně podrážděně. Opřel se o kameninový

parapet a sledoval, jak se s nimi náctiletá brunetka dohaduje. Stačil

zachytit pár vět o dobírkovném a adresátovi. Přestal poslouchat.

Když se doručovatelka konečně vrátila s jeho balíčkem, neubránil

se hlasitému povzdechu. Mechanicky zásilku i doklady převzal

a otočil se na patě.

***

Víc než samotné poznání ho vyděsilo jméno, které stálo na

průkazu. Nedůvěřivě si ho znova přečetl. A pak ještě jednou, protože

tohle prostě nemohla být pravda. Datum narození bylo totožné. Místo

narození stejné, jak si pamatoval. To přeci nemůže být pravda!

Vtrhl do ložnice. Bez ladu a skladu nastrkal veškerý obsah tašky

zpátky dovnitř. Tohle chce rychlé řešení. Sundal z háčku klíče od bytu

a zabouchl za sebou. Později nejspíš zalituje, že se neobtěžoval se

zavíráním oken. Ale na tom teď nezáleželo.

„Mohu se zeptat, kde jsou informace?“ vřítil se na poštu.

Na světelné tabuli nad jeho hlavu se rozsvítilo upozornění (číslo

osmdesát šest se má dostavit k přepážce číslo tři), ale to ignoroval.

Existence jakéhokoli číselného systému mu byla momentálně

z hloubi duše ukradená. Čekal na odpověď, ale žádné se

nedočkal.

„Informace!“ zopakoval, tentokrát důrazněji.

Drobná plavovláska v přepážce číslo pět se narovnala. Byla to

ona. Ta doručovatelka, která mu včera nebyla schopná včas donést

balík nebo vrátit správnou občanku. Postarší dáma, která stála

před okýnkem, ustoupila stranou.

„Jste to vy! Včera jste mi vrátila cizí občanku.“

„Prosím?“

Chudák pošťačka nejspíš neměla tušení, k čemu se připletla.

„Včera! Byl jsem tu vyzvednout balíček a omylem jste mi

vrátila cizí občanku,“ zopakoval a prudce položil na pult před sebe

kartičku. „Popletla jste to s tou cácorkou, co se tu hádala o výši

dobírkovného.“

Plavovláska přeskočila očima z muže před sebou na průkaz.

Přisunula si ji.

„Ano, na tu slečnu si pamatuji,“ přiznala.

„Kde bych ji mohl najít?“ pokračoval stejně razantně.

„Možná v ulici Vojáčkova 9367?“ zvedla obočí a obrácenou

občanku protáhla pod sklem zpátky k němu. Až teď si připomněl, že

průkaz obsahuje i kompletní adresu. „Je mi to líto. Netušila jsem…“

odmlčela se. „Když okamžik vydržíte, zavolám na policii. Tam by si

s tím mohli vědět rady.“

„Ne!“

Pošťačka se na něj překvapeně otočila. Až teď si uvědomil,

s jakou prudkostí ta slova vyhrkl. Přešlápl z nohy na nohu.

„Chci říct, co bychom obtěžovali pány policisty, když to můžu

udělat za ně, ne?“ vysvětlil. „Skočím za slečnou Ninou sám. Stejně

mi bude muset vrátit můj průkaz.“

„Myslíte?“ zapochybovala plavovláska. „Možná by bylo lepší…“

Co „by bylo lepší“ už se nedozvěděl. Byl pryč.

***

„Zatraceně!“

Podíval se na hodinky. Byla tma a mizerná zima. Seděl

na schodech bytovky a žmoulal kartičku mezi prsty. Nebyla doma.

Klepal, zvonil, ale nikdo se neozval. Kdy přijde? Možná za hodinu,

možná za den nebo za týden? Má vůbec cenu tady čekat? Ale co

kdyby se vrátila?

Naposledy to tak totiž bylo. Čekal, ale ne dlouho. Byla to fatální

chyba. Tenkrát šlo o Elišku Tröglerovou, jeho ženu. Vynadala mu,

že pořád někde lítá. Většinu času byl buď v práci, nebo se bavil ve

společnosti. Byl extrovert, ona ne. Cítila se opuštěná a odstrčená.

Už takhle žít nechtěla. Vyjádřila se jasně.

Nechtěl, aby to takhle skončilo. Dala mu ještě jednu šanci. Měl

dokázat, že to myslí vážně. Že bude doma s ní a ne v kanclu nebo

s klukama v baru. Přišel raději dřív. Čekal. Čekal a čekal a čekal

a potom… Zavolal mu kamarád. Potřeboval pomoc s odtahem auta.

Lars ho neodmítl.

Minuli se o minutu, o dvě, o hodinu? To bylo jedno. Elišce to bylo

jedno. Stejně jako jí bylo jedno, že to ona se zapovídala v práci a přijela

pozdě. Netrvalo to ani půl roku a už nebyla Tröglerová. Jediné, co

po něm v jejím životě zbylo, byla dcera, které soud zakázal stýkat se

s otcem kvůli údajnému alkoholismu. Podělaná sociálka!

Jak se to vlastně mohlo stát? Po tolika letech. Už by ho ani

nenapadlo pokusit se ji kontaktovat. Moc dobře si pamatoval, jak ho

tenkrát žena vyhazovala. Jenomže teď… Teď je všechno jinak.

„Ehm… dovolíte?“ pokusila se ho obejít brunetka. V jejím hlase

nebyla ani známka po nepříjemnosti, se kterou včera vystupovala

na poště. Co jí asi tak mohlo hnout žlučí? Ale byl si jistý. Je to ona.

„Nina Tröglerová?“ zeptal se.

„Ano.“ Byla překvapená a podezíravá.

„Máte občanský průkaz?“ zeptal se.

„Prosím?“ zasmála se a snažila se zamaskovat nejistotu. Vylovila

z kabelky klíče, obešla ho a začala odemykat.

0

„Podívejte se do peněženky,“ vyzval ji znova. Nadechla se

k odporu, ale umlčela ji kartička, kterou vyndal z kapsy.

„Ale já ji mám,“ bránila se. „Doopravdy!“

„Já tomu věřím,“ ujistil ji. „Jen si nejsem jistý, čí občanku máte.“

Sklonila hlavu a plynule vytáhla kartu z peněženky.

V očích jí proběhla řada emocí. Opakovaně si měřila pohledem

muže před sebou a toho na fotografii. Byl to on. Skutečně to byl on.

Sedělo jméno. Seděla tvář.

„Tati?“

***

Formulář č. 23 podle paragrafu 18

Jméno: Lars Trögler/Nina Tröglerová

Pobočka pověřená splněním: Praha Stodůlky

Cíl operace: Seznámit otce s dcerou

Osoby o operaci byly/nebyly informovány. Operace byla/nebyla

úspěšná.

Službu zadala a provedla nezisková společnost Pošta pro tebe

s úmyslem zkvalitnění mezilidských vztahů.

Podpis ředitele:

Laigls

Lucie Kosturová • 16

Za obzorem

Byl sychravý den. Mraky líně pluly po ocelově šedé obloze

a v dáli se spustil lehký jarní déšť. Široko daleko bylo vidět pouze

malé travnaté louky a zarostlá pole. Jen opodál v úzké roklině se

rozprostírala ospalá vesnice, tichá a nehybná jako okolní krajina.

Pole protínalo vysoké elektrické vedení. Rýsovalo se proti nebi

jako vysoký černý stín. Nad polem zakroužil pták a snesl se na elek-

trické dráty, kde se pohodlně usadil. Chvilku se pohupoval v mírném

větříku a čechral si peří. Už to vypadalo, že pták začal klímat, když

tu ho vyrušilo hejno menších ptáčků, kteří prosvištěli kolem vedení

a přistáli ve vysoké trávě.

Pták na vedení se díval, jak se od hejna oddělila osamělá teč-

ka a blížila se k němu. Vedle starého ptáka usedl maličký ptáček

s lesklým peřím.

„Dobré jitro, pane Chroustozobku. Dlouho jsme se neviděli,“

pozdravil malý ptáček.

„Máte pravdu, pane Krásnohlásku. To víte, já v zimě už moc dale-

ko nedoletím,“ povzdychl si starý pan Chroustozobek.

„Máte štěstí, že zimy jsou v poslední době mírné a mráz není

tak krutý, jako když jsem byl ještě ptáče,“ odvětil pan Krásnohlásek

a urovnal si pár rozčepýřených peří.

„Aby ne. Svět dávno není tím, co býval.“ odfrkl si pan Chrousto-

zobek, ale rychle se otřepal a pokračoval, „kde se vaše hejno roz-

hodlo trávit letošní zimu?“

Pan Krásnohlásek se celý rozzářil.

„Dohodli jsme se, že zkusíme Egypt. Ptáčata byla pochopitelně

nadšená a musím říct, že jsme si vybrali správně. Příteli! Egypt je

úžasný, věčně teplé dny a příjemné noci, průzračné moře a klid.

S manželkou jsme si odpočinuli a ptáčata dováděla v korunách

palem. A řeknu vám, tak krásné volavky jako v Egyptě jinde nena-

jdete,“ mrkl na svého společníka.

„Mně už nějaké exotické cizinky dávno nic neříkají. Ale chybí mi

vůně pomerančovníků a sladkých ovocných plodů. Tady v Čechách

rostou jen jabloně, pár třešní a meruněk, ale žádný ovocný strom

nevoní tak hezky jako pěkně vzrostlý banánovník.“ posteskl si starý

pták, dívajíce se na rozlehlá pole se zábleskem minulosti v černých

očích.

„Vy a ty vaše ovocné stromy,“ zavrtěl hlavou pan Krásnohlásek

a prohlásil v žertu, „určitě máte mezi předky kolibříky.“

„Možná,“ prohlásil pan Chroustozobek se vší vážností.

Mezi oběma přáteli se rozhostilo ticho. Mraky se rozestoupily

a na krajinu vysvitlo bledé slunce. Pan Krásnohlásek ihned vystavil

na odiv své peří a spokojeně sledoval, jak se leskne ve slunečním

světle.

„Podle volavek mám nejpůsobivější peří, jaké kdy mezi cizinci

spatřily,“ prohodil pan Krásnohlásek jen tak mimochodem.

„A největší ego, jaké kdy měly tu čest poznat.“

„Ale nebuďte hrubý, pane Chroustozobku.“

Rozesmáli se a sledovali obzor, jenž se stáčel daleko za kopce.

Pole lemovaly řady listnatých stromů, které byly na začátku jara stá-

le holé a vyčnívaly ze země jako větvičky tvořící jedno velké hníz-

do. Občas přes pole přeběhlo několik ladných srnek a na mýtině

poblíž vesnice protékala úzká říčka. Zatímco se ptáci nechali ovívat

vánkem a užívali si klidného dopoledne, na obzoru se objevila tma-

vá tečka. Blížila se pomalu k ptákům, chvíli rychle, chvíli pomalu

a nemotorně. Když se tečka přiblížila natolik, že šlo poznat její rysy,

ptáci zpozorovali, že k nim letí další pták, ale zjevně k smrti unavený

nebo úplně popletený. Tajemný pták doplachtil k elektrickému vede-

ní, žuchnul na dráty a přerývavě oddychoval.

„U divých orlů, co se vám stalo?“ zhrozil se pan Krásnohlásek.

Neznámý pták ale jen lapal po dechu a protahoval si křídla, jako

by je měl v křeči. Oba ptáci zvědavě vyčkávali.

„Mohu vám pomoct?“ zeptal se pan Chroustozobek ustaraně,

když ticho začalo být příliš dlouhé. Pták zavrtěl hlavou.

„O-o- omluvte mě. J-já musím popadnout dech,“ nebohý pták se

zhluboka nadechl a vydechl.

„Nic se nestalo…“

„Pan Chocholka. Jmenuji se Chocholka,“ představil se pták

a pokynul na pozdrav.

„Tedy, máte za sebou očividně dlouhou cestu, že?“ nadnesl pan

Krásnohlásek. Pan Chocholka se zajíkl, jako by do něho uhodil blesk.

„Cestu! To nebyla cesta, to bylo utrpení!“

„O čem to mluvíte, pane Chocholko?“ vyzvídali pan Chroustozo-

bek a Krásnohlásek unisono.

„To je dlouhá historie…“

„Jen povídejte, času máme dost,“ pravil pan Chroustozobek

dychtivě. Pan Chocholka chtěl protestovat, že je příliš unavený, ale

ptáci ho přemlouvali, aby jim alespoň stručně vylíčil, proč se dostal

do tak zuboženého stavu. Pan Chocholka se dlouho nedokázal

vzpírat a znaveně rezignoval.

„No dobrá, když jinak nedáte. Ale nevím, odkud začít…“

„Začněte třeba u toho, proč cestujete sám,“ napověděl mu pan

Krásnohlásek.

„Ach,“ vyrazil ze sebe pan Chocholka, jako by si to právě teď uvě-

domil. ,,No ano… tedy, původně jsem necestoval sám. Pocházím ze

Šumavy, nádherná krajina se spoustou zvěře. Mé hejno se na přelo-

mu podzimu a zimy rozhodlo odletět někam do tepla. Bylo už pozdě,

na Šumavu uhodily první ledové přeháňky, a tak jsme se ani pořád-

ně nedohodli, kam se letos vypravíme. Hlavně ať jsme co nejrychleji

někde v teple. Vylétli jsme časně ráno na západ s tím, že až najdeme

vhodné místo, usadíme se tam. Letěli jsme dlouho a bez přestávek,

zima nás hnala kupředu. Přeletěli jsme velkou vodu, lesy zářící zelení

a nádherná skalnatá pohoří, ale stále jsme nebyli spokojení. Stočili

jsme se na jihozápad od velkého korálového moře.“

„Jihozápad od velkého korálového moře? Tu cestu znám, oneh-

dy jsme tamtudy prolétali cestou do Brazílie. Ale pane Chocholko,

tam je to velmi nebezpečné. Cesta je protkaná vzdušnými proudy

silnými jak ďas,“ ozval se pan Krásnohlásek.

„A také že byly,“ přitakal pan Chocholka. „Někdo si myslí, že se

vzdušné proudy dají lehce zvládnout. Prosím, když jste třeba orel…

jenomže já jsem menší pták a odjakživa trpím mořskou nemocí.

To vám povím, vzdušné proudy umí zavařit víc než kdejaké moř-

ské vlny, ačkoliv je to v podstatě jedno a to samé… abych to zkrá-

til, nezvládl jsem proletět těmi proudy a ony mě odnesly daleko od

mého hejna.“

„A co bylo dál?“ zajímal se pan Chroustozobek se zatajeným

dechem.

„Dál si moc jasně nevzpomínám. Pět dní a pět nocí jsem se

plahočil kdesi nad mořem, které nemělo konce. Padal jsem vyčer-

páním, hladem i žízní. Nikde ani sebemenší ostrůvek, kde bych si

mohl odpočinout. Hrdlo jsem měl vyprahlé, v největším zoufalství

jsem dokonce pil mořskou vodu. Nikdy to nedělejte,“ pan Chocholka

se, zjevně otřesený vzpomínkami, odmlčel.

„Pokud mě nešálí paměť, bloudil jste někde u Bermud,“ hádal

pan Chroustozobek.

„Ano. Ne. Já nevím,“ pan Chocholka neklidně poposedl. „Nevím,

protože to, co jsem viděl posléze, nebyly Bermudy.“

„Kam jste se dostal?“ pan Krásnohlásek se nedočkavě naklonil

blíž.„Dostal jsem se až za obzor,“ prohlásil pan Chocholka pevným

hlasem.

Pan Krásnohlásek s panem Chroustozobkem si vyměnili

zaražené pohledy, očekávajíce, že pan Chocholka každým okamži-

kem vyskočí a zakřičí: „Apríl!“. To se však nestalo.

„Za obzor, tvrdíte.“ zopakoval pan Chroustozobek nedůvěřivě.

„Přesně tak, za obzor. Přeletěl jsem za samotný obzor, a co bylo

za ním?“

„Ale počkejte, pane Chocholko, přece si nemyslíte, že vám to

uvěříme,“ nedal se odbýt pan Chroustozobek. „To je nesmysl, obzor

nemůžete přeletět. Země je kulatá, a proto před vámi vždy bude

obzor. To se učí ptáčata už v hnízdě!“

„Říkám vám pravdu.“

„Ale to...“

„Uklidněte se, pane Chroustozobku. Nechme pana Chocholku,

ať nám dovypráví svůj příběh,“ vložil se do hrozící hádky pan Krás-

nohlásek. „Prosím, omluvte pana Chroustozobka. Pokračujte.“

„Jak jsem říkal,“ navázal pan Chocholka tiše. „Přeletěl jsem

obzor. Myslel jsem, že se brzy zorientuji, najdu cestu zpět na jiho-

západ a vydám se za hejnem. Jenomže jsem se mýlil. Moře sice

skončilo, avšak krajina, kterou jsem viděl, se nepodobala žádné

na zemi. Viděl jsem věci… podivné, bizarní věci…“

„Jaké?“

Pan Chocholka se roztřásl. Zavřel oči a pevně sevřel pařáty drá-

ty. Divoce vrtěl hlavou.

„Pane Chocholko?“

„Ne,“ otevřel oči, „neptejte se mne, prosím.“

„Pane Chocholko…?“

„Já nemohu. Všechno bylo tak jiné… hrozivé a zároveň zvláštní,

obrácené,“ pták mluvil jako ze spaní, dál vrtěl hlavou, jako by jeho

hlava stále odmítala to, co oči viděly.

„Svěřte se, uleví se vám,“ promluvil pan Krásnohlásek konejšivě

a poplácal ho po zádech.

Pan Chocholka se přestal třást. ,,Nezlobte se na mě. Jen… pocu-

chalo mi to nervy. To ta poušť.“

„Povězte nám o poušti,“ pobídli ho ptáci a on po krátkém zavá-

hání spustil.

„Když jsem překročil obzor, jako bych oslepl. Všude bylo bílo.

Letěl jsem dál a po čase si uvědomil, že za to ve skutečnosti může

docela bílé nebe a poušť, která byla, stejně jako samotná obloha,

mušelínově bílá. Přistál jsem, pln vděčnosti za místo k odpočinku.

Písek byl chladivý a hebký, a když jsem se podíval podrobněji, zjis-

til jsem, že se v bílých zrnkách občas objeví i temně rudá zrníčka

písku. To jsem viděl poprvé, ale nepřikládal jsem tomu moc váhu.

Překvapivě brzy jsem sebral síly a vydal se hlouběji do pouště. Cítil

jsem ve vzduchu vlhkost, která obvykle předpovídá deštné pralesy.

A také jsem měl pravdu. Letěl jsem další den a noc, ale nakonec

jsem před sebou spatřil tu vysněnou zeleň. Samým štěstím bych

mohl dělat přemety v letu! Plný naděje letím rychleji, přestože již

nemám dost sil, a pátrám po něčem, co by mi napovědělo, kde se

nacházím. A pak přiletím nad prales. Nejsem pověrčivý pták. V mém

hejnu jsme přísně skeptičtí. Ale co jsem zahlédl v pralese, nemohlo-

nemůže- pocházet z tohoto světa. Ty rostliny… vše bylo převráce-

né… vypadalo to, jako by se otáčely květy a dívaly se za mnou, jak

odlétám pryč. Jako by i koruny stromů, jestli se jim tak dá říkat, měly

oči. A ti tvorové, kteří prales obývali… ne… nikdy jsem… nikdy…“

„Ale pane, co nám to tady...“

„Nejvíc mi v paměti asi ulpěli ježci.“

„Ježci?“

„Ano. Vypadalo to jako normální ježci, které jsem vídával u nás

na Šumavě. Byli to jediní tvorové, kteří se aspoň vzdáleně podoba-

li zvířatům, která znám z domova, možná proto mám jejich obraz

dosud živě před sebou. Byli větší než náš normální ježek, s dlouhý-

mi čumáky a korálovýma očkama, k nerozpoznání od obyčejného

ježka, tedy až… až na bodliny,“ pan Chocholka měl v očích nepří-

tomný pohled. ,,Místo bodlin měli bílé pampeliškové chmýří.“

Tentokrát toho bylo dost na pana Chroustozobka i pana Krásno-

hláska. Oba vyprskli smíchy a pan Chocholka se rozčileně načepýřil.

„Myslíte si, že si z vás tropím žerty?“ rozkřikl se.

„To nemůžete myslet vážně! Červeno-bílá poušť, oživlé rostliny,

ježci s pampeliškovým chmýřím místo bodlin? Kam chodíte na tako-

vé představy!“ smál se pan Krásnohlásek.

„Měl byste přestat ztrácet čas s bláznivými historkami a najít si

ženu, dokud jste mladý příteli,“ chechtal se pan Chroustozobek, až

lapal po dechu.

„No tohle! Vše, co jsem vám pověděl, byla ryzí pravda! Že jsem

se obtěžoval… to byste si museli přiznat, že existuje něco víc, než

svět, v němž žijeme! Ale to by bylo něco, co si nedokážete vysvět-

lit, tudíž to neexistuje, že? Víte vy co? Žijte si spokojeně ve svém

světě, slepí. Já jsem viděl opravdovou tvář světa a do konce živo-

ta se z toho nevzpamatuji! Jak vám ty vaše bídné životy závidím!“

zavřískl pan Chocholka, prudce roztáhl křídla a vztekle odletěl pryč.

Oba ptáci se notnou chvíli smáli, až jim slzely oči. Ozval se až pan

Chroustozobek.

„Víte, pane Krásnohlásku, možná jsme byli příliš neomalení.

Spoustu dní bloudil nad mořem a to mu poblouznilo rozum. Je mi

ho vlastně docela líto,“ přiznal se starý pták, otírajíce si slzy, které

mu skanuly po obličeji.

„Možná mátě pravdu,“ broukl. Poté, jako by je nikdy žádný

podivínský pták nenavštívil, vyjekl. „Málem bych zapomněl! Něco

jsme vám přivezli z Egypta. Manželka chtěla, ať vám to doru-

čím.“

Vytáhl zpod křídla klubko z palmových listů. Zobákem ho rozvinul

a odhalil hrst duhových brouků.

„Říká se jim skarabeové. Je to skutečně pochoutka, jedli jsme

je každý den,“ pochvaloval si pan Krásnohlásek. Jeho společník

ostražitě ochutnal jednoho brouka.

„Je dobrý, ale příště si na mě můžete vzpomenout, až narazíte

na nějaký krásně vonící květ.“

„Však já to manželce říkal! Ona si nedá říct. No, bohužel musím

letět. Rád jsem vás viděl, pane Chroustozobku,“ rozloučil se lesklý

ptáček.

„Přeji příjemný let, pane Krásnohlásku. Někdy zas zajděte na

kus řeči,“ zavolal starý pták za panem Krásnohláskem a sledoval,

jak odlétá za rodinou.

Pan Chroustozobek si nabral do zobáku dalšího skarabea

a zamyšleně zíral na obzor.

Na jeho zobáku náhle přistálo něco bílého. Když se pan Chrous-

tozobek pohnul, aby se na to lépe podíval, věc se vznesla a plula

vzduchem pryč. Bylo to pampeliškové chmýří. Letělo přes rozkvetlá

pole, na kterých však nerostla ani jediná květina.

Pan Chroustozobek se zakuckal a vyplivl skarabea. Mlčky seděl,

zabraný do vlastních úvah.

„Na tenhle svět jsem už moc starý,“ prohlásil a odletěl, aniž by se

jedinkrát ohlédl.

Denisa Korotvičková • 16

Nekonečné manželství

Lhostejnost a nezájem často způsobí mnohem větší škody než

otevřený odpor. (J. K. Rowlingová)

Ze všeho nejvíce jsem si přál, aby tohle období už skončilo.

Období jménem moje manželství.

A prosím, nekoukejte na mě tímhle tónem. Vždyť já přeci neříkám,

že je to tak příšerné celou dobu. Jenom z její větší části. Začínali

jsme jako každý zamilovaný pár, šťastní, a tak trochu pobláznění

jsme se při zpětném pohledu nejspíš opájeli iluzemi o tom druhém.

Tehdy jsme ale jeden druhého viděli skutečně v tom nejlepším svět-

le. Smáli jsme se, bavili se, chodili do kina…

Byl jsem opravdu neuvěřitelně šťastný, když jsem ji požádal o ruku

a ona řekla své ano. Kdybych byl tušil, v co se naše manželství jen během

několika krátký měsíců transformuje, nejspíš bych ušetřil za prsten.

Nevím, kdo z nás dvou se víc změnil, ale vzhledem ke své napro-

sté neobjektivitě bych si samozřejmě troufl tvrdit, že to byla Alena.

Ne že bych si pak už troufl říct jí to do očí. Ale už jenom to, že jsem

schopný to napsat, znamená, že jsem na takové poloviční cestě.

Nebo ne?

Každodenní polibky a smích se proměnil v zaryté mlčení a igno-

rování jeden druhého. Vážně nevím, co se stalo, ale Alena se změ-

nila. Přestala se mnou mluvit a působila dojmem, jako kdyby se

dívala skrz mě. A co je na tom nejhorší?

Maminka mi to říkala.

~

„Mně se nelíbí,“ prohlásila zničehonic má matka sedící naproti

mně a popíjející svou odpolední kávu.

„Kdo?“ opáčil jsem a sledoval její pohled, který naprosto neomyl-

ně spočíval na mojí přítelkyni.

„Kdo asi?“ obořila se na mě matka. „Vždyť se na ni podívej,

s nikým se nebaví, jen tam tak sedí a usmívá se.“

„Je nesmělá,“ hájil jsem Alenu. „Vždyť vás zná asi pět minut, tak

co bys chtěla?“

„Víš, že o člověku nejvíce prozradí jeho chování, když si myslí,

že se na něj nikdo nedívá?“ odpověděla mi na otázku otázkou.

„Alena je jiná,“ vedl jsem si dál svou, „počkej, až se trochu roz-

kouká.“

Tenkrát jsem měl pravdu. Alena se skutečně zapojila snad do

každého rozhovoru a na všechny udělala moc dobrý dojem. Od té

doby ale uplynulo pět let.

~

„Zlato?“ oslovil jsem Alenu tímto přízviskem spíš ze zvyku než se

skutečnou něhou, „v neděli přijedou naši, víš o tom, že jo?“

„A kdo všechno?“ zamumlala v odpověď, aniž by zvedla oči

od krájení mrkve do jakési svojí zdravé fitness polévky.

„No mamka s tátou a obě ségry i s dětma,“ připomněl jsem jí

a snažil se potlačit nadšení, které se mě zmocňovalo při představě,

že tady s ní konečně na jedno odpoledne nebudu sám. „Už jsem

všechno koupil, takže si s ničím nemusíš dělat starosti.“

„Hm,“ ozvalo se už jen a já si nebyl jistý, zda jsem si ten nearti-

kulovaný zvuk jen nevymyslel.

Jelikož už jsem si nedělal velké naděje na jakoukoliv další odpověď,

odebral jsem se na gauč, ze kterého jsem si nejdřív musel odházet pár

kousků špinavého i čistého prádla, aniž bych měl sebemenší tušení,

které je které, a taky nějaké to pletení, které tady Alena nejspíš zapo-

mněla už tak před týdnem. Celý akt mi připomněl zároveň to, že před

příjezdem svojí rodiny budu muset alespoň trochu uklidit.

V rámci možností jsem se uvelebil na gauči a jal se zuřivě přepí-

nat programy, když jsem zaslechl vibrování mobilu. Hledání kýžené-

ho elektronického zařízení jsem měl o to těžší, že jsem si byl takřka

jist, že jsem ho jen před pár minutami zaházel vším tím oblečením.

Nakonec jsem ho ale našel, a aniž bych se podíval, kdo volá,

ohlásil jsem se: „Prosím?“

„Ahoj bráško,“ zazněl mi do ucha hlas mé starší sestry Dity,

„volám ohledně tý neděle…“

„Jo, jo, počítám s váma,“ přerušil jsem ji s úsměvem na rtech.

„No,“ začala Dita nejistě, „nakonec přijedu jenom já s dětma.

Mamka se ségrou to na poslední chvíli zrušily a táta se ještě roz-

hoduje.“

„Ale já myslel, že už je to dohodnutý?“ hlesl jsem.

0

„No jo,“ zahučela Dita, „co na to říct…“ nechala konec věty vyznít

do prázdna. Větu ale dokončovat ani nemusela. Moc dobře jsem

věděl, co chce říct. Chce a zároveň nechce.

„Tak přemluv alespoň tátu,“ zaprosil jsem a už v tu chvíli jsem

duševně zvracel nad tím, jak uboze musím znít. „Nalákej ho třeba

na známky.“

„Jo, však toho přemluvím,“ uklidňovala mě Dita, ale moc jistě

nezněla.

„Děkuju,“ slabě jsem se usmál do zdi, ale nedalo by se říct, že

bych se cítil lépe.

„Jasný, tak v neděli,“ snažila se Dita tento podivný rozhovor už

konečně ukončit.

„Těším se, ahoj,“ zavěsil jsem a zůstal s mobilem v ruce zírat do

bílé zdi naproti mně. Moc dobře jsem věděl, proč mamka ani mladší

sestra přijet nechtěly. Nikdo nemá Alenu rád. Jestli jim totiž nebyla

příliš sympatická předtím, když se ještě chovala přívětivě, teď už ji

v naší rodině tuplem nemá rád vůbec nikdo.

Ony zkrátka nechtějí vidět, v čem žiju. Možná se dokonce bojí,

že by z toho pak měli noční můry. Ty já už ale nemám. Můj život se

totiž v jednu takovou proměnil.

~

V neděli nakonec opravdu dorazil i táta, ačkoliv, jak se vyjádřil,

přijel přeci jen kvůli známkám. Ditin syn Jakub se ani nesnažil před-

stírat, že se nudí, a rovnou si vytáhl tablet se spoustou stažených

her. Jeho sestra byla sice o něco civilizovanější, ale nešlo nevycítit

z výrazů všech ostatních, že by si přáli, aby tahle trapná tříhodinová

chvíle už konečně skončila.

„Dáte si něco k pití?“ nadhodil jsem do všeobecného chaosu

kolem. „Mám tady minerálku, šťávu, čaj, kafe nebo brambůrky…“

„Já bych se napila nějakých těch brambůrek,“ skočila mi do řeči

moje neteř Monika a zářivě se na mě usmála.

„Máš je mít,“ pokrčil jsem rameny, a jelikož byla jediná, kdo nějak

zareagoval na mou nabídku, obsloužil jsem nejprve ji.

„Díky, strýčku můj drahý,“ zadeklamovala a nabrala si plnou

hrst slaných brambůrků. Vážně netuším, jak ta holka může tolik jíst

a nepřibrat ani gram.

„A kde máš ženu, bratře?“ prohodila Dita až příliš hlasitě na to,

aby byl ten dotaz určený pouze mně.

„Asi v kuchyni ještě něco kutí,“ odpověděl jsem polohlasně

ze strachu, aby mě snad náhodou neslyšela a nemračila se na mě

o to víc, až všichni odjedou.

„Ali?“ křikla Dita provokativně, když se všichni usadili na část těla

k tomu určenou, „pojď mezi nás!“

„Jo, hned,“ zahuhlala monotónně Alena, která se zničehonic

objevila ve dveřích do obýváku.

O půl hodiny později byla Alena stále v kuchyni a nám už došly

banální témata ke konverzaci. A tak jsem tam seděl společně s lid-

mi, kteří patří k mým nejbližším a přemýšlel, o čem se s nimi mám

sakra bavit.

„No tak mě už nic nenapadá,“ vyjádřil jsem myšlenky všech

v místnosti nahlas.

„Tak nám řekni, co novýho,“ vybídla mě Dita a já měl sto chutí

zakřičet jí do obličeje, že jsem jí to říkal už před pětadvaceti minuta-

mi a že u nás prostě nic „novýho“ není.

„Tak to spíš, co u vás. Vy jste taková akční rodinka,“ opáčil jsem,

ale bylo jasné, že kdyby se úroveň konverzace v téhle místnosti

propadla ještě níž, tak proboří podlahu.

„No tak my asi pojedem, ne?“ nadhodil táta a začal se pomalu

zvedat. „Přece jenom to máme domů kus cesty.“

Gratuluju, tati, víc ohraná věta snad už ani použít nešla, pomyslel

jsem si, ale nahlas jsem přirozeně řekl něco úplně jiného.

„Dobře, když už musíte,“ nechal jsem větu nedokončenou, jed-

nak proto, že jsem nevěděl, jak bych ji měl dokončit, a jednak také

proto, že by mě už beztak nikdo neslyšel, protože se všichni na můj

vkus až příliš dychtivě začali hrnout ke dveřím.

„Tak ahoj, bráško,“ otočila se na mě Dita, když už byli všichni za

dveřmi a někteří už dokonce v autě, „a drž se,“ povzbudivě se na mě

usmála s výmluvným pohledem upřeným směrem ke kuchyni. Než

jsem se ale zmohl na slabý protest, a alespoň loajální obranu své

zákonité manželky, byla pryč.

„To se vyplatilo toho tolik kupovat, co?“ vykoukla z kuchyně Ale-

nina hlava a posměšně se na mě ušklíbla.

A já měl chuť na ni zařvat, ať je kurva zticha. Že nic neví. Že

za všechno může ona. Ale nedokázal jsem to. Jak vidno, manželství

mě očividně vykastrovalo. Byl jsem příliš slabý. A nejspíš takový

zůstanu až do konce svých dní. Což při stávajícím stavu věcí nej-

spíš nebude za moc dlouho.

Próza 20 - 23 let

!

Tereza Vlčková • 21

Barvy jednoho života

Za sklem zasazeným v oprýskaném rámu hustě prší. Nebe má

barvu ocele a do místnosti vniká lezavá vlhkost a melancholie, tak

typická pro tyhle pozdně podzimní dny.

„Ale ne, už zase,“ odfrkne si otráveně mladá sestřička. „Paní Sla-

víková, to jste nemohla počkat, až mi skončí směna?“ Prohodí to

sice s lehkou nadsázkou, ale já bych si velmi přála, abych se jí moh-

la omluvit a říct jí, že to vůbec nedělám schválně, jenže nemůžu.

Zaplavuje mne stud. Má odpornou, tmavě žlutou barvu moči.

Moje tělo si dělá, co chce, bez ohledu na to, jak moc se mu

s narůstajícím zoufalstvím snažím poručit.

Sestra ze mě stahuje přikrývku, cop jí padá přes rameno. Sklání

se nade mnou, aby mi mohla vyměnit plenu.

Je to zoufale ponižující a smutek se mi usadí v srdci s takovou inten-

zitou, s jakou jsem kdysi cítila tolik jiných, zářivě krásných emocí.

„Paní Slavíková, vaše dcera vám vzkazuje, že do konce měsíce

nemůže přijít. Má spoustu starostí v práci, však jste to sama znala?“

Její hlas neprozrazuje žádnou skutečnou starost. Je prázdný, slova

padají kolem mne jako vločky barvy z okenního rámu. Předpoklá-

dám, že nejsou určena ani tak mně, jako vzduchoprázdnu, o kterém

se domnívá, že je to to poslední, co ve mně zbylo.

Když má hotovo, stahuje si rukavice a stáčí pohled ke mně, ale

neřekne už nic. Pak odklape pryč. Cvaknou dveře a pokoj zase

pohltí ticho. Připadám si, jako kdybych se plavila po moři v osamělé

loďce, daleko od veškerého života.

Obklopuje mne jen šedá a bílá, kombinace dvou barev trpké bez-

naděje.

Moje mládí bylo zářivé, plné nádherných odstínů, které mne syti-

ly svou jiskrnou intenzitou.

Bylo mi osmnáct, když mě můj budoucí manžel poprvé vzal

na zábavu. Tančila jsem s ním a červené šaty se mi vlnily kolem

boků. Světla byla oslnivá a zářivě jasná, pohledy mých kamarádek

ještě jasnější. Na jazyku jsem cítila chuť té nespoutané energie mlá-

dí, pulsovala mi v těle s každým nádechem, tepala mi v žilách.

Čas plynul dál, a než jsem se stihla pořádně rozkoukat, stála

jsem před oltářem a slibovala si věčnost s tím samým klukem, který

mě vzal tančit. Všechno bylo jemně růžové, přesně tak, jak to vypa-

dá, když je člověk ohromně šťastný a nic ho netrápí. Moje nohy stá-

ly na zemi, má hlava se dotýkala oblaků. Polibky toho kluka, který

se dávno změnil v mladého muže, byly něžné a měkce zasypávaly

mou tvář v bezeslovém projevu citů. Bytí bylo sladké jako cukrová

vata, která se s lehkostí rozpouští na jazyku v letním odpoledni.

Moje studia byla naplněna tvrdou snahou všechno zvlád-

nout, uspět. Dny plynuly, plné béžových přebalů učebnic a sešitů,

do kterých má, někdy jistá, jindy velmi nejistá ruka vpisovala tmavo-

modrým inkoustem moudrosti předávané již od pradávna, ale také

spousty chyb, které činila má mladá, nezkušená mysl.

Můj další život byl plný bílé. Každé ráno jsem oblékala čistě bílé

šaty a procházela bílými chodbami nemocnice. Tam moje podpat-

ky klapaly v dlouhých chodbách stejně, jako dnes klapou podpatky

sestřiček, které se kolem mne jen hemží.

A stáří? Stáří, to byl jen jakýsi strašák, stanice, do které vlak jede

ještě hodně dlouho.

V tu dobu jsem ještě netušila, že už nejsme dva, ale tři. Když

jsem to zjistila, můj muž mne zvedl do náruče tak vysoko, až se mi

štěstím točila hlava a moje prsty sahaly po radostné, azurově modré

obloze nad mou hlavou.

Narození mojí dcerky bylo červené prudkou bolestí, ale pak můj

svět znovu zrůžověl vděkem a nekonečným dojetím. Držela jsem

svou holčičku za drobné ručky, když dělala první kroky, odpovídala

na její šišlavé dětské otázky. A ona byla celá růžová, od prstíčků

po tvářičky. Byla část mne samé, moje srdce tlouklo v rytmu s jejím.

Dávala jsem jí vše, co jsem mohla a snesla bych pro tu růžolící

panenku modré z nebe. Často jsem jí vyprávěla o své práci, až mi

jednou řekla: „Mami, až vyrostu, chci být jako ty.“ Zahřálo mě to

u srdce, které mi potom málem prasklo pýchou, když s hrdostí

v očích skládala Hippokratovu přísahu.

A pak, příliš brzy, nás naše malá, ale dávno dospělá holčička opus-

tila. Zanechala stárnoucí rodiče vzadu, už jsme na její život nestačili.

Ten mladík, který mne vzal poprvé tančit, mne opustil příliš brzy,

přestože naše vlasy byly dávno sněhově bílé, naše záda ohnutá

a naše tváře v sobě měly vryté hluboké vrásky.

Vždycky mi sliboval lásku do konce života a svému slibu dostál.

Miloval mne přes šedesát krásných let. Ale pak jsem zbyla sama.

Až teď jsem si začala uvědomovat, že ty dny, kdy jsem čekala na

slunce, nebyly vůbec šedé. Všechny dny, kdy jsem toužila po bar-

vách, vlastně barevné byly, jen já jsem to neviděla. Když se ohléd-

nu, vidím, život byl plný těch nejnádhernějších barev, neuvěřitelně

malebný svou obyčejnou neobyčejností.

Ani nevím, kdy přesně všechno začalo skutečně šednout. Barvy

zhasínaly, až nezbylo nic jiného, než tenhle malý pokoj se starým

oknem v oprýskaném rámu a nepoužitelné tělo.

Svět chutná jako slzy, ale když pevně stisknu víčka, odráží se

od těch slz světlo a ony se lesknou jako diamanty a všecko se mi

jako zázrakem vrátí. Sice to nedokážu uchopit, ale můžu se dívat.

Navenek už nejsem víc, než šedivá, dožívající troska, ale uvnitř

hýřím těmi nejkrásnějšími barvami.

Nikdo nevidí, co vidím já, když se vrátím do světa vzpomínek,

existujících už jen v mé hlavě.

Jedině tam jsem zase tou mladou dívkou, která se točí v rytmu

hudby.

Jedině tam jsem zase barevná, jedině tam jsem zase člověk.

Anežka Straková • 21

Třetí kolej

„Položíme ho tady na tu lavičku,“ slyšel jsem odněkud z dálky.

Rána. „Hej, kámo, vstávej!“ zvolal Petr, který se mě snažil zved-

nout ze země, kam jsem právě spadl. „Dobrý, vole,“ zamumlal jsem

a nemotorně se vyškrábal nahoru. Marně jsem se snažil zaostřit na

dvě postavy přede mnou. „Jsem v pohodě,“ přesvědčoval jsem je

i sám sebe.

„Zvládneš nastoupit do vlaku? Nebo tu na něj s tebou máme

počkat?“ ptal se Vojta. „Dobrý,“ odvětil jsem, i když jsem věděl, že

jediné místo, kam se mi podaří nastoupit, je říše snů.

„Tak dobře dojeď, brácho!“ popřáli kluci a odešli.

Tušil jsem, že mi první ranní vlak jede tak za dvě hodiny. Tedy

jsem se rozhodl strávit zbývající čas spánkem. Převaloval jsem se

na tvrdé lavičce a pokoušel se najít tu nejméně bolavou polohu. Jen

co jsem se jakžtakž uvelebil, ozval se ze tmy hukot. Pomalu jsem

rozlepil oči, ale vlaková stanice zela prázdnotou, jen pouliční lampa

slabě poblikávala a vítr honil po opuštěných kolejích igelitový pytlík

s pár dalšími odpadky. Chvíli jsem koukal do prázdna, až mi víčka

opět začala klesat. Hukot se ozval zase. Teď už nebylo pochyb,

i přes silnou alkoholovou clonu jsem jasně poznal přijíždějící vlak.

Pomalu jsem se narovnal a vyčkával. Vítr se prudce zvedl a vzdále-

ný hukot se proměnil v pravidelný táhlý klapot. Igelitový pytlík vyle-

těl vysoko do vzduchu, když vlak přijížděl na třetí kolej. Nemotorně

jsem se zvedl a vyhodil část obsahu ze svého žaludku před sebe

na trávu. Otřel jsem si pusu do rukávu, promnul oči a kymácející

chůzí jsem přímo skrz kolejiště vyrazil ke třetí koleji. Několikrát jsem

zakopl a spadl, než jsem se konečně doplahočil k vlaku. Měl jen

jeden vagón a vypadal prázdně, téměř zchátrale, těžko si předsta-

vit, že se ještě rozjede. Dveře se ztěžka otevřely. Vyškrábal jsem

se po strmých schodech nahoru a dveře se s tichým pískotem zase

zavřely. Uvnitř svítilo jen slabé světlo, které matně ozařovalo siluety

ostatních pasažérů. Nebylo jim vůbec vidět do tváře, seděli nehybně

v úplné tichosti, každý zvlášť na jedné dvousedačce. Pozdravil jsem,

ale nikdo neodpověděl, ani se na mě nepodíval. Zamžoural jsem

a hledal očima vhodné místo. Motavým krokem jsem prošel uličkou

a sesunul se na sedačku úplně vzadu. Kožený potah byl chladný a

nasáklý prazvláštním pachem. Vagon se dal do pohybu. Pozoroval

jsem podivné cestující, kteří se kývali do rytmu jedoucího vlaku. Z

okýnka byla vidět temná ubíhající krajina. Jeli jsme rychle, hodně

rychle. Měl jsem z toho vlaku divný pocit. Zmateně jsem se rozhlížel

kolem sebe a hledal nějakou tabuli, kde by byl uveden směr, kam a

odkud vlak jede. Nikde ale nic nebylo. Jen holé stěny. Podíval jsem

se ven. Krajina běžela neskutečně rychle. Vyděšeně jsem se chytl

rantlu sedačky. Zpocené ruce mi klouzaly po hladké kůži. Motala

se mi hlava. Vykřikl jsem! Jeden z pasažérů se na mne otočil. Ucítil

jsem náhlý tlak.

Tma. Oči jsem měl otevřené, ale neviděl jsem nic. Hluk motoru

neustával, pořád jsme jeli. Nejspíš jsme vjeli do tunelu. „Ale to by

se přece ve vlaku svítilo, stejně jako předtím,“ napadlo mě. „Co se

děje?“ Bylo mi zle od žaludku. Stále jsem se křečovitě držel sedačky

a přál si jediné, vystoupit. „Kam jsem to proboha vlezl,“ klel jsem.

Omračující světlo zaplavilo vagon. Zakryl jsem si oči a schoulil

se na sedačku. Cítil jsem, že vlak začal zpomalovat, až se nakonec

úplně zastavil. Promnul jsem si oči a snažil se přivyknout dennímu

světlu, které proudilo z venku. Nevšímaje si ostatních cestujících

jsem vyrazil ke dveřím. Vypadl jsem z vozu, dopadl na všechny čty-

ři a začal zvracet. Bylo mi hrozně zle. Chvíli jsem tak zůstal, než

jsem se konečně postavil a rozhlédl kolem sebe. S úžasem jsem si

uvědomil, že je den, podle slunce mohlo být tak chvíli po poledni.

Nevěřícně jsem se rozhlížel, stál jsem na téže zastávce, kde jsem

před malou chvilkou zhruba ve tři hodiny ráno do vlaku nastoupil.

Jenže něco bylo jinak, hodně toho bylo jinak. Oči mi sjely na uvítací

transparent visící na nádražní budově. Žluté písmo na červeném

plátně hlásalo „Ať žije naše dělnická třída!“ Opět jsem si několikrát

promnul oči a četl nápis znovu. „Dělnická třída?“ opakoval jsem udi-

veně. Uslyšel jsem houkání vlaku a s úlekem zjistil, že stále stojím

v kolejišti a proti mně se řítí lokomotiva. Zděšeně jsem nadskočil

a co nejrychleji to šlo, běžel na nástupiště. Vlak se prohnal kolem

mě. Výpravčí stál venku, díval se na mě a kroutil hlavou.

„Soudruhu, co jste dělal v tom kolejišti?!“ křikl.

„Soudruhu?...Já…hm…já…co se to děje?“

„Takhle se zlískat v pravé poledne,“ řekl káravě, „že vám není

hanba, děláte ostudu nejen sám sobě, ale celé vlasti…“

„Co…co, to bylo za vlak?“ zeptal jsem se.

„Jen vysávat socialistickej stát…“

„Cože? Ne…já jen, co to bylo za vlak?“ naléhal jsem.

„Jako ten, co projížděl? Praha – Děčín,“ odsekl.

„Ne, já myslím ten, ze kterého jsem vystoupil.“ Snažil jsem se

mluvit pomalu a zřetelně a částečně zakrýt svou opilost, což se mi

opravdu nedařilo.

„Táhne to z vás, jak ze sudu, soudruhu! Co já vim, vodkud ste

vylez, já vás viděl až v tom kolejišti.“

„Ne, já přijel vlakem, zastavil na třetí koleji,“ trval jsem na svém.

„Estli hned nevypadnete, zavolám vozbrojenou stráž…,“ řekl roz-

čileně.

„Počkejte, přijel na třetí kolej..“

„Ti vám teprv ukážou třetí kolej…jste celej divnej...a drzej, co by

tomu řekla strana…“

„Ale třetí kolej.“

„Žádná třetí kolej tady není,“ zakřičel a odešel.

Díval jsem se za ním a pokoušel se udržet na nohou.

„Stavěla se ve dvaačtyřicátým, ale nikdy ji nedodělali, je tam jen

kus trati, asi padesát metrů, možná míň. Co nerozkradli komunisti,

to zarostlo, řekl stařík sedící na lavičce, jenž nás celou dobu poslou-

chal.

„Vždyť tam před chvílí přijel vlak,“ řekl jsem zmateně.

„Je tam odstavená stará mašina. Stojí tam už třicet let, je už

napůl rozebraná, ta by se rozhodně nerozjela, je to jen vagon, nemá

vůbec motor,“ vysvětloval.

Nechápavě jsem na něho zíral. Chtěl jsem se ho ještě optat, co

měla trať spojovat a proč ji nedostavěli, ale to už se ke mně vra-

cel výpravčí se dvěma členy OSŽ za zády. Lekl jsem se, couvnul,

zacloumal se a spadl na zem. Snažil jsem se rychle vstát, když mě

někdo popadl zezadu za rameno. Celý svět se najednou zastavil.

Výpravčí i s oběma členy OSŽ zamrzli v půli kroku. Stařík na lavič-

ce zůstal nehybně sedět s pusou zkroucenou v jakémsi úšklebku.

Ticho. Projela mnou vlna zděšení. Otočil jsem se na muže stojícího

za mnou. Podivný zápach se linul z jeho šatů. Byl to on, cestující ze

záhadného vlaku. Rychle jsem se odtáhl. „Co to…co…co… to má

znamenat? Jak, jak…jste to udělal? Co jste zač?“ vykoktal jsem.

Muž mlčel, stál proti slunci, nebylo mu vůbec vidět do tváře. Mžoural

jsem na něj skrz opuchlá víčka. „Kdo jste?“ zeptal jsem se.

„Nesmíš tu být,“ řekl.

„Kde…já…kde to jsem?“

„Nesmíš tu být,“ opakoval.

„Jak jsem se sem dostal? Nikdo žádný vlak neviděl…já…já niče-

mu nerozumim…“ Byl jsem zmatený a vyděšený. Vyškrábal jsem se

na nohy a rozhlédl se kolem. „Co se s nimi stalo?“ ptal jsem se nechá-

pavě, ale můj společník vůbec neodpovídal. Rychlými kroky přešel

ke mně a chytl mě pod krkem. Dech měl zkažený, pleť zašedlou,

kůži studenou. „Nesmíš tu být!“ řekl důrazně a táhl mě zpět na kole-

jiště. Klopýtal jsem přes koleje. Jeho sevření bylo pevné. Hodil mne

na zem na třetí kolej, opravu byla zarostlá trávou, přesně jak tvrdil

děda na lavičce. Rázem se zvedl vítr, vzduch se ochladil a zpovzdálí

zahoukal přijíždějící vlak. Záhadný muž stál přede mnou a díval se

na mne. „Nesmíš tu být!“ zařval. Hučení nabývalo na síle. Koleje, na

nichž jsem seděl, se rozduněly. Za siluetou muže se objevila světla

jedoucí mašiny. „Proboha, vždyť jede přímo na nás!“ křičel jsem, ale

muž stál naprosto nehybně. Bylo pozdě na útěk. „Srazí nás!“ rychle

jsem se schoulil na zem a rukama si zakryl hlavu. Řval jsem. Tlak mě

dusil. Cítil jsem náraz. Prudké světlo. Tma.

Leknutím jsem vyskočil. Zděšeně jsem se rozhlédl kolem. Vítr

si pohrával s igelitovým pytlíkem, tlumené světlo ozařovalo koleje.

Seděl jsem na lavičce. Hlava mi třeštila. Promnul jsem si spánky

a zamrkal do tmy. Pusto, nikde nic. Žádný vlak, žádní cestující,

žádný výpravčí s členy OSŽ, jen prázdné nádraží a igelitový pytlík.

„Spal jsem snad?“ nechápal jsem. Motavě jsem se zvedl a prohlédl

si zchátralou budovu. Žádný transparent, co by chválil dělnickou tří-

du, tam nevisel. Po zádech mi přejel mráz. Vybavily se mi poslední

vzpomínky. Na krku jsem ještě cítil pevné sevření a dotek chladné

ruky. Nemotorně jsem vytáhl z kapsy mobil a podíval se na dis-

plej. Hodiny ukazovaly 3.19. Do příjezdu první ranní soupravy zbý-

vala ještě více než hodina. Svalil jsem se zpět na lavičku a zíral

do prázdna. Oči se mi klížily. Slabé světlo lampy postupně přechá-

zelo v tmu.

„Vstávejte, pane!“ řekl někdo a zacloumal se mnou. Pomalu jsem

otevřel oči. Bylo světlo, den. Nade mnou se skláněl výpravčí. „Měl

byste jet domů.“

Narovnal jsem se a protáhl si zkřivená záda. Bolela mě hlava, ale

viděl jsem ostře. „Kolik je hodin, prosim vás?“ zeptal jsem se. „Bude

půl deváté ráno,“ odpověděl. „Už?“ podivil jsem se. „V kolik jede,

prosim, první vlak do Paceřic?“

0

„Do Paceřic? Za deset minut.“

„Jo? Děkuju.“ To jsem si prospal pěkných pár hodin, napadlo mě.

Zívl jsem a rozhlédl se po nástupišti. Pár metrů ode mě stála paní

s malou holčičkou. Držely se stranou a opovrženě se na mě dívaly.

Zvedl jsem se a prokřupnul si krk. Hlavou mi prolétla nepříjemná

vzpomínka na záhadný vlak, jeho pasažéry, na soudruha výpravčí-

ho a tajemného muže. Sen? Byl tak opravdový. Noc jsem měl roz-

bitou na tisíce střípků, které do sebe vůbec nezapadaly. Petr a Voj-

ta…zapíjeli jsme promoce…zastávka…transparent a děsivý muž,

jenž zastavil čas. Nedávalo mi to smysl, ale vše bylo tak skutečné.

Podivný vlak by stejně pravdivý, jako moje kocovina. Z dáli se ozval

hukot.

„Už vám to jede, pane,“ upozornil mne výpravčí. Kýl jsem na něj

a vyrazil k trati. S těžkou hlavou jsem usedl na sedačku. Souprava

se rozjela a za zvuku dunícího motoru opustila stanici. Celou cestu

jsem přemýšlel, nemohl jsem si vysvětlit, co se se mnou v noci dělo.

„Třetí kolej…nedostavěná…zarostlá travou,“ skládal jsem kousky

paměti. Točila se mi hlava.

Pronásledovalo mě to. Myslel jsem stále na ten vlak. Nemohl

jsem jíst, spát…ten zápach, ten muž, tak reálné pocity. Vždyť jsem

se ocitl v době mých rodičů. Budil jsem se, zdálo se mi, že sedím

na kolejišti proti jedoucí mašině a nemohu se hnout. Musel jsem se

tam vrátit…ten odstavený vagon, musím tam zpět.

Byl večer, chvíli před třetí hodinou ranní seděl jsem na zastáv-

ce a čekal na tajemný vlak. Minule přijel asi ve tři. Díval jsem se

do tmy, na zrezivělou starou trať, nic. Byla mi zima. Čekal jsem

a čekal. Přijel jsem už před hodinou a prošel si celou třetí kolej, měla

asi čtyřicet metrů a žádný starý vagon na ní nestál, byla prázdná.

Bylo po třetí hodině a já čekal, co se bude dít. Nic. Vůbec nic a to

ani v půl čtvrté ani ve čtyři. Táhlo na pátou a já stále čekal, oči se mi

únavou klížily. Ze tmy se ozval dusot. Zbystřil jsem. Světla rozčísla

tmu a do stanice přijel první ranní vlak. Nechal jsem ho ujet a čekal

dál. Začaly mnou hryzat pochyby. Asi se mi to opravdu zdálo, určitě

se mi to zdálo. Najednou mi přišlo zbytečné čekat, jestli se náho-

dou nezrealizuje moje opilecká vidina. Všechno to byl nesmysl.

Zaklel jsem a nastoupil do dalšího vlaku na Paceřice. Svalil jsem se

na sedačku, opřel se zády o okýnko a zavřel oči. Byl jsem tak zane-

prázdněný myšlenkou svého omylu, že jsem si ani nevšiml, že

na třetí kolej právě přijel vlak.

Barbora Jurková • 20

Šeptání vody

Ležela na oblázcích. Přelévala se přes ni tichá voda. Otevřela

oči. Zhluboka se nadechla. Do plic se jí nahrnula chladivá tekuti-

na. Nebolelo to. Na inkoustově modrém nebi zářily hvězdy všech

věků.

„Ofélie,“ šeptala voda, „Ofélie.“

***

„Ofélie, seš v pohodě?“ otázka prolétla tmavě modrou tmou.

Co odpovíš? Jde o společenskou hru. Odpověz špatně, prohra-

ješ všechno. Jenže co má člověk říct, když všechny odpovědi jsou

špatné. Co odpovíš, Ofélie?

„Jo, jsem v pohodě,“ řekla překotně a odhrnula si pramen vla-

sů z očí. Rozhlédla se okolo sebe. Seděla na přednášce teore-

tické fyziky. V přední části auly, někde hluboko pod ní, ze sebe

mladý doktorand chrlil jedno naučené moudro za druhým. Po celé

místnosti byl slyšet šum mobilů a jiných zařízení. Pochybovala,

že kdokoliv dával pozor.

Papír před ní zel prázdnotou. Otočila se na Ninu, která se na ni

dívala se zdviženým obočím.

„Vážně?“ procedila skrz zuby. Znělo to poněkud sarkasticky.

Sakra. Prohrálas, Ofélie.

„Jo, vážně,“ přikývla a pokračovala v téhle prapodivné hře. Nina

pokrčila rameny a vrátila se pohledem zpět k obrazovce svého

tabletu. Rozhodně si však nepsala poznámky.

Co se stalo? Přísahal by, že ta voda byla skutečná. Zvedla levou

ruku. Držela v ní pero. Nyní zlomené. Studená náplň barvila Oféliin

svět do modra. Jak moc si myslíš, že je to opravdové, Ofélie?

Nina ji znovu probrala lehkým zatřesením až na konci zmate-

ného monologu přednášejícího. Hodina a půl drahocenného času

člověka zmizelo nenávratně kdesi v hloubkách vesmíru.

Celá rozlámaná se zvedla ze svého místa. Tělo protestovalo

občasným křupnutím. Nina už dávno poskakovala směrem k výcho-

du. Opravdu by chtěla mít tolik energie co ona. Ale poslední dobou

Ofélii přepadávala únava čím dál častěji. A s ní í absolutní zoufal-

ství. Možná by mohla najet na Ninin styl plný kofeinu a cukru.

„Promiň,“ zamručela, když se konečně dostala ven. Nina do sebe

právě lila poslední trošku kafe, které si s sebou přinesla v cestovním

hrnku. Pravděpodobně cestou na další přednášku navštíví jednu

z mnoha kaváren, aby ho zase doplnila.

„Připravena na další kolo?“ Z nějakého důvodu její kamarád-

ce připadalo zábavné komentovat jejich vysokoškolský život jako

boxerský zápas… na druhou stranu to nebylo daleko od pravdy. Jen

čekala, kdy bude složena na zem přesně mířenou ránou v podobě

zkoušky.

„Ani ne,“ přiznala a protřela si oči. Dávala si pozor, aby to neu-

dělala rukou celou modrou od inkoustu. Nechtěla chodit celý den se

skvrnami na obličeji.

„A vážně si seš jistá, že seš v pořádku? Protože tam jsi rozhodně

v pořádku nevypadala. A ne že by to teď bylo o něco lepší.“ Nina se

na ni zamračila. Proč to prostě nenechá plavat?

„Jo,“ povzdechla si, „jsem si naprosto jistá, že jsem v pořádku.

Jen… poslední dobou jsem trochu víc unavená. To je všechno.“

Prosím, věř mi to. Prosím, neptej se. Nechej mě tohle kolo vyhrát,

Nino.

„No dobře, no,“ vzdala to Nina poté, co ji několikrát přejela pohle-

dem od hlavy k patě. Ofélii na rty vklouzl drobný úsměv.

„Tak jdeme, ne?“ snažila se znít o něco živěji. Proto, aby udržela

přetvářku. Proto, aby tomu sama uvěřila.

„Jo, jdeme. Snad to bude lepší než tohle,“ ušklíbla se Nina.

Ofélie, proč jsi lhala?

***

Do chodidel ji studil hrubý písek. Okolo kotníků se jí ovíjela tem-

ná voda. Vítr laskal její nahou kůži. Kráčela hlouběji do vody.

„Pojď, Ofélie,“ pobízelo ji tiché bublání. Šla. Dokud ji řeka neob-

jala okolo ramen. Podlomila se jí kolena. Nestihla se nadechnout.

Vklouzla do temnoty. Nebe tentokrát zelo bezútěšnou prázdnotou.

„Ofélie,“ konejšila ji voda.

***

Odemkla dveře malého bytu. Opatrně se rozhlédla. Nikdo jiný tu

dneska nebyl. S úlevou se natáhla pro Ninu opřenou vedle výtahu.

„No tak, pojď, rychle. Než vyleze baba z druhého konce chodby!“

houkla na ni a manévrovala je do úzké chodbičky. Obě dvě měly

vypito. Nina poněkud více.

„Ofé-oféli-lelie!“ špitala pobouřeně Nina, když jí prudce strčila na

malou sesličku. Zavrtěla hlavou a začala svou kamarádku zouvat.

„Pššššt, Nino. Půjdem hned spát, jo? Jen dáme dolů boty.“

To Ninu na chvilku zklidnilo. Jen tak tam seděla, nechala se od ní

zouvat a bublavě se něčemu smála.

Dopravit ji do postele bylo poněkud obtížnější. Spoustu překážek

v tak malém prostoru. Ani by se nedivila, kdyby se na jejich kůži

do rána vykreslilo pěkných pár modřin. A Nina jí rozhodně nijak

nepomáhala.

„Ty… ty mě chceš… chceš mě dostat do postele,“ nařkla ji vese-

le. Ofélie jen protočila oči, sama skopla z nohou tenisky a vedla je

dále do bytu.

„To víš, že jo. Po ničem jiném ani netoužím,“ odpověděla Nině,

když jí pokládala do postele. Když se přes ni natahovala pro peřinu,

aby ji přikryla, cítila její ruce kolem krku.

„Nino,“ zahučela a snažila se z jejího sevření vymanit. Nepouště-

la ji. „Nino!“ Do nosu ji štípala vůně zvětralého alkoholu. Než stačila

cokoliv říct, Nina ji políbila. Podlomily se jí ruce a spadla na dív-

ku pod sebou. Cítila dychtivé ruce všude po svém těle. Neobratně

zajížděly pod triko. Nijak nereagovala. Prvních pár vteřin. Všechno,

co se dělo, bylo tak obludně známé.

„Nino,“ hlesla Ofélie pár vteřin před tím, než se vzdala. Než ji

nechala, aby si dělala, co chce. Nininy doteky, jakkoliv vítané, po

sobě nechávaly tmavé šmouhy hanby. V ten moment jí to bylo

naprosto jedno. Nechávala ji, aby si brala vše, co potřebuje a chce.

Proč to děláš, Ofélie?

„Lil,“ zamumlala v polospánku Nina a pustila ji. Trvalo to chvilku.

Nebo celou věčnost. Na tom nesešlo. Ofélie se omámeně zvedla

z postele. Vzápětí se jí podlomila kolena a spadla na zem. Neměla

sílu vstát. Jen se natáhla pro něco pod hlavu.

Ofélie, kolikrát můžeš spadnout a neroztříštit se na milion kous-

ků? No tak, je to jednoduché. Ani jednou, Ofélie, ani jednou. Ty už

totiž rozbitá jsi.

Probudilo ji bouchnutí dveří. A křik. Trhla hlavou a podívala se

na postel. Nina už tam nebyla. Sebrala se ze země. Bolelo to.

„Co si do prdele o sobě myslíš?!“ otočila se. Ve dveřích stál její

bratr.

„Co,“ nestačila to ani doříct, když se jí tváří prohnala palčivá

bolest. Vyděšeně se na něj podívala. Tohle se ještě nikdy nestalo.

„Právě jsem musel poslouchat od té bábi naproti, jak tu v noci

děláš bordel! A ještě ke všemu si sem taháš nějaký děvky!“ ječel

na ni. Vytřeštila oči.

„Vždyť to byla jen Nina,“ protestovala chabě.

„Mně je naprosto jedno, kdo to byl! Opakovat se to už nebude!“

řekl tichým tónem. Děsivá výhružka. Ofélie se dívala, jak odchází

prapodivně zdeformovaný stín, který kdysi býval jejím bratrem. Bez-

děčně si přejela prsty po hořící tváři.

Ofélie, v očích ti hoří slzy, víš to? Víš, Ofélie? Až teď si uvědomi-

la, že to nejsou její myšlenky, ale naprosto cizí hlas.

Nina dělala, jako kdyby se nic nestalo. Možná se až moc snažila.

Obě se až moc snažily. Trochu marně schovávala zarudlou a opuch-

lou tvář pod vlasy. I když je fakt, že se jí nikdo na nic neptal.

„Seš v pořádku?“ tentokrát se ptala ona. Nina se na ni podívala,

malinko zrudla, ale přikývla. Dobře. Ticho mezi nimi ji děsilo. Víc,

než potencionální hádky a křik. A cos čekala, Ofélie? Že se ti vrhne

kolem krku? Ofélie…

„Jo… uhm, děkuju, žes mě u sebe nechala přespat. Doufám, žes

z toho neměla problémy,“ odpověděla Nina. Zavrtěla hlavou. Vlasy

ji pošimraly na bolavém místě.

„Ne, vůbec,“ lhala. Nina přikývla. Co teď, Ofélie?

„To je dobře. Hele, musím jít, uvidíme se později,“ rozloučila se

a utíkala od ní pryč. Ofélie stála na místě a… A co? Co teď budeš

dělat? Utíká od tebe… A ty ji necháš jít, že ano? Protože je to jed-

nodušší, že ano? Ofélie…

***

Něco droboulinkého ji polechtalo na nose. Rychle to zachytila

prsty. Bílý okvětní plátek. Vzhlédla. Kvetoucí třešeň. Vítr pomalu

rval lísteček po lístečku. Nechal je ve vzduchu tančit waltz, choval

je ve svém náručí a pak je pustil. Na divokou hladinu řeky.

„Ofélie!“ Vítr ji objal. Pohladil každý kousek kůže. Zabořil své

nenechavé prsty do vlasů. A strhnul ji dolů.

„Ofélie!“ vítala ji voda. „Ofélie!“

***

Nina se jí vyhýbala. Nebylo o tom pochyb. Kdykoliv se s ní snažila

mluvit, nebo ji jen dohnat na chodbách, utekla. A čí je to asi vina,

Ofélie, co? Čí?

Chtěla tomu hlasu uvnitř své hlavy říct, ať sklapne. Neudělala to.

Protože vyplňoval tu dunící prázdnotu. Pohyboval se v ní jako ozvě-

na. Pořád a pořád dokola. Ujišťoval ji o prapodivně ohnuté pravdě

světa. Protože za všechno mohla ona. Správně, Ofélie, správně.

Když přišla po dlouhém dni domů, nechtěla nic jiného než si

zalézt pod deku. A pokračovat tak ve své izolovanosti. Nemohla.

Přivítal ji nakyslí pach alkoholu. V kuchyni oceán střepů. A bratrovo

chrápání do toho všeho znělo jako jedna z Bachových fug. Zlověst-

ně. Bolestně. Definitivně.

O střepy si pořezala prsty a dlaně. Neřešila to. Jen si zaschlou

slupičku krve po kousíčkách sloupala v umyvadle pod vodopádem

horké vody. Přemýšlela. Asi se stalo něco u bratra v práci. Nebo

taky ne. Poslední dobou nepotřeboval výmluvy pro svoje chování.

Po špičkách se vkrádala do zbytku jejich bytu a snažila se najít

jakékoliv další škody. Nic. Jen spící mužská postava na rozbitém

gauči. Vedle něj dopitá láhev od levného piva. Natáhla se, aby ji

sebrala. Její zápěstí sevřela ledová ruka.

„Víš,“ zachroptěl, „pamatuju… pamatuju si všechno. Všechno,

co se stalo… rodičům.“ Pustil ji. Sebrala láhev a odnesla ji ke zbytku

skla.

Vážně? Věříš mu, Ofélie? Opravdu mu to věříš? Nemyslíš si, že

lže? Že si pamatuje jen tu bolest? Stejně jako ty? Bolí to, Ofélie,

bolí. To je to, co si pamatujete… Bolest, Ofélie. Bolest.

Něco hlasitě bouchlo. Otevřely se dveře laboratoře. Spousta

modrého dýmu a křičících lidí. Musí odtud zmizet. Utéct. Rychle.

Teď hned! Jenže stála na místě a dál pozorovala shon okolo ní.

Cítila šťouchance a rány. Ani se nehnula.

Tohle přece znáš, Ofélie, že? Takové to tenkrát bylo, nemám

pravdu? Tolik kouře a křiku, zlatíčko, a máma s tátou nikde… Jen

zůstaň, Ofélie, třeba teď přijdou.

Co? Ne! Musí odtud pryč! Musí odejít s ostatními! Musí, nebo…

Nebo co? Něco se ti stane? Ale o to přece jde ne? Aby se ti něco

stalo. Aby to všechno přestalo. Aby byl konec. Abys byla s rodiči.

Ofélie…

Ne! Nechce… Srdce jí divoce bušilo. Plíce pálily. Po tvářích teklo

něco mokrého. Chtěla křičet. Nemohla. Nemohla se ani hnout.

„Ofélie!“ zakřičel někdo a začal ji táhnout pryč. Otočila se. Pově-

domá postava. S krátkými vlasy v prapodivném odstínu fialové.

Nina!

„Ofélie! Do prdele! Hni sebou! Na ten tvůj záchvat bude čas poz-

ději! Teď musíme jít!“ řvala a táhla ji za sebou. Nechala se. Krůček

po krůčku odcházela od své noční můry.

„Co to do tebe vjelo?!“ zavřeštěla Nina. Nina… Nina ji zachránila.

Před ní samotnou. Ne poprvé. Nina. Kotva v rozbouřené vodě.

„Ofélie!“ zatřásla s ní. Nevěděla, jak ji má dát najevo, že je

v pořádku. Jak jí poděkovat. Natáhla se. Chytla její obličej do dlaní.

A políbila ji. Nina naprosto ztuhla. Na pár milisekund. Pak ji prudce

odstrčila.

„Jdi do háje, Ofélie!“ a opět mizela pryč.

Cos to zase provedla, Ofélie? Proč? Víš o tom, že zase brečíš,

Ofélie? Jenže ty si slzy nezasloužíš. Ty si nezasloužíš brečet. Pře-

staň, Ofélie! Hned!

Prázdný domov. Tiché koutky plné vzpomínek. Na bolest.

Na zlobu. Poslední kousek štěstí odešel tenkrát s Ninou. Pak… pak

všechno přestalo dávat smysl. Zvyšovala se entropie. A maxwellův

démon už neexistoval. Nina tu nebyla.

Hodila batoh do rohu místnosti a šla pryč. Kam? Ven. Kamkoliv.

Daleko.

Kam jdeš, Ofélie? Kam jdeme?

Pryč. Kdo nás bude hledat? Kdo? Zůstal ještě někdo?

Ne, Ofélie. Nezůstal už nikdo. Jsme samy.

***

Větve stromů vrzaly a houpaly se ve větru. Studený vichr už nebyl

tak příjemný. Rozpadlý beton ji řezal do bosých nohou. Zhluboka se

nadechla. Přívětivost řeky se někam vypařila.

Ofélie, je to jednoduché. Voda. Voda jí šeptala. Celou tu dobu.

Zhoupla se. Padala. Voda ji objala tak pevně, jako kdysi máma.

Houpala ji ve svém náručí.

„Ofélie,“ špitala líbezně, když jí do vlasů zaplétala větévky a kusy

řas. „Ofélie!“ zpívala, když ji na hruď pokládala další a další kameny.

„Ofélie!“ vítala ji, když se naposledy nadechla a podívala se

na horu. Na inkoustově modrém nebi zářily hvězdy všech věků.

Ofélie, ty ses vrátila!

Hanuš Jelínek a Knihovna Jana Drdy

Když se v roce 1997 rozhodla Knihovna Jana Drdy vyhlásit literár-

ní soutěž pro mládež, přemýšlelo se, po kom ji pojmenovat. Padala

různá jména, tu více tu méně známá. Nakonec volba padla na teh-

dy trochu pozapomenutého příbramského rodáka, básníka, překla-

datele a zetě Aloise Jiráska, Hanuše Jelínka. V prvorepublikovém

období byl tento absolvent pařížské Sorbonny jedním z nejlepších

překladatelů a propagátorů francouzské literatury u nás.

Soutěž tedy dostala jméno „Příbram Hanuše Jelínka“

a po skromných začátcích letos slavíme už 21. ročník. Několi-

ka prvních se zúčastňovalo deset, patnáct soutěžících, vesměs

z Příbrami a okolí. Dnes můžeme říci, že počty soutěžících mladých

literátů dosahují stovek, a to z celé naší republiky i ze Slovenska.

Jméno Hanuše Jelínka se tak pomalu dostává do povědomí naší

mládeže. A to je jenom dobře.

Můžeme také říci, že se díky našemu „znovuobjevení“ Hanu-

še Jelínka o něho a jeho dílo začala zajímat také širší příbramská

veřejnost. Zdejší spisovatel Josef Fryš zařadil v roce 2008 jeho osu-

dy do knihy o slavných rodácích „Dvanáct osudů čtyř staletí“. A pak

přišlo to hlavní. 20. září 2009 byla konečně na jeho rodném domě

v Příbrami Na Sebastopolu odhalena pamětní deska za přítomnosti

rodinných příslušníků rodiny Jiráskovy, představitelů města a kultur-

ních pracovníků, včetně zástupců naší knihovny. V Galerii Františka

Drtikola na příbramském Zámečku byla tentýž den zahájena výsta-

va obrazů a kreseb básníkovy manželky Boženy. Další, kdo obje-

vil krásu Jelínkových veršů, byl příbramský vokálně instrumentální

soubor dobových nástrojů Chairé v čele s Josefem Krčkem, který

nastudoval koncertní program „Zpěvy sladké Francie v překladu

Hanuše Jelínka“ jak v češtině, tak ve francouzštině.

Zatím posledním počinem Jelínkova obrození je vydání „Zpěvů

sladké Francie“ v elektronické podobě, které vydala - kdo jiný než

- naše knihovna…

Příbramský rodák, básník, překladatel a diplomat Hanuš Jelí-

nek spatřil světlo světa 3. září 1878 v budově dnešního hos-

tince Sebastopol. Jelínek navštěvoval zdejší obecnou školu

a v letech 1888-98 reálné gymnázium, kde měl mj. za spolužáky

Karla Tomana, Arne Dvořáka, Karla Sezimu či Lothara Suchého.

V roce 1896 nastoupil studia na filozofické fakultě v Praze, kde

studoval němčinu, češtinu a francouzštinu. V zimních semest-

rech studoval jako stipendista na Sorbonně a Collége de France

v Paříži. Tam se podrobně seznámil s francouzskou literaturou

a hlavně poezií.

Po první světové válce se jako člen zahraniční komise Národní-

ho výboru zúčastnil v Paříži mírových jednání. Byl pověřen řízením

ČTK ve Francii a díky svým zahraničním stykům pracoval i jako

úředník ministerstva zahraničí.

Jeho manželkou byla dcera Aloise Jiráska, Božena, významná

česká malířka. Do důchodu odešel v roce 1932 a věnoval se přede-

vším své literární a překladatelské práci. V posledních letech života

téměř oslepl a své memoáry „Zahučaly lesy” musel diktovat. Zemřel

27. dubna 1944 v Praze a byl pohřben na Vyšehradském hřbitově.

Na Zdaboři máme ulici Hanuše Jelínka a na jeho rodném domě

pamětní desku.

00

0

Obsah:

Poezie

Barbora Karasová

8

Jana Kepková

11

Zuzana Balíková

12

Julia Gurjeva

15

Eliška Kohlíčková

18

Heřman Kejla

22

Jaroslav Tomek

24

Adam Šabat

27

Klára Kimberly Víznerová

33

0

Próza

Tomáš Burian

41

Daniela Naimanová

52

Lukáš Károlyi

61

Michaela Červenková

67

Lucie Kosturová

72

Denisa Korotvičková

79

Tereza Vlčková

84

Anežka Straková

87

Barbora Jurková

92

0

V edici „Příbram Hanuše Jelínka“

dosud vyšlo:

Hra na strach /1997/

Vánoce na blátě /1998/

Okamžiky /1999/

Vichřice na sídlišti /2000/

Viktoriánská rodinka /2001/

Zpěv pro hvězdy /2002/

Krokodýl v předsíni /2003/

Podzimní námořník /2004/

Pes se zavřenýma očima /2005/

Jezero uprostřed času /2006/

Můry v bodláčí /2007/

Bublišení /2008/

Oblékla se do moře /2009/

Tančila requiem /2010/

Na vedlejší koleji /2011/

My generation, baby /2012/

Cesta tam a zase zpátky /2013/

Tiché tóny /2014/

Nebevodi /2015/

Bláznivý zloděj nohou /2016/

Barvy jednoho života /2017/

0

Barvy

jednoho

života

Almanach 21. ročníku literární soutěže

„Příbram Hanuše Jelínka“

Vydala: Knihovna Jana Drdy

(nám. TGM 156, Příbram)

Tel.: + 420 318 626 486; www.kjd.pb.cz

Vytiskl: PBtisk a.s.

(Dělostřelecká 344, Příbram)

Tel.: +420 318 493 711; www.pbtisk.eu

Vydání první.

© Knihovna Jana Drdy, 2017

ISBN 978-80-86937-52-6

0

0