Tiché Tóny

Almanach 18. ročníku

literární soutěže

„Příbram Hanuše Jelínka 2014“

© Knihovna Jana Drdy, 2014

ISBN 978-80-86937-47-2

Výsledky 18. ročníku literární soutěže pro mládež

Příbram Hanuše Jelínka 2014.

Poezie 12-15 let:

1. Petra Vydrová, Lužná u Rakovníka

2. Eliška Lenochová, Kolešovice

3. Pavlína Šimánková, Láz

V almanachu jsou ještě práce Julie Gurjevové, Milín

Poezie 16-19 let:

1. Aneta Chmelíková, Rakovník

2. Míša Černá, Praha

3. Kristýna Dyršmídová, Zavidov

V almanachu jsou ještě práce Filipa Pelouška, Vyškov

Poezie 20-23 let:

1. Ivana Trambová, Láz

2. Alena Bezoušková, Benešov

3. Jan Řapek, Zavržice

V almanachu jsou ještě práce Michala Šellenga, Olomouc

Próza 12-15 let:

1. Kateřina Bašová, Senomaty

2. Johana Paulová, Příbram

3. Karolína Baziková, Doksy + Anna Ledahudcová, Rakovník

V almanachu jsou ještě práce Tomáše Vaňaty, Příbram

Próza 16-19 let:

1. Marika Kovárová, Vítovice

2. Veronika Holečková, Rakovník

3. Adéla Halíková, Újezd Svatého Kříže + Tereza Vlčková, Příbram

V almanachu jsou ještě práce Elišky Strakové, Příbram

Próza 20-23 let:

1. Kateřina Suchopárová, Příbram

2. Andrea Žitková, Hořice

3. místo neuděleno

Poezie 12 - 15

Vydrová, Lenochová,

Šimánková, Gurjevová

Petra Vydrová /13/

Agility

Psí slečnu mám ráda,

dala mi ji máma.

Říkáme jí Eny

s ní vždy dobře je mi.

Agility běhá,

námaha jí neva!

„Eny, počkej chvilku,

popletla sis dírku!“

Je to pravda holá,

že i tunel volá.

Bližší díra křičí:

České léto

„Sem pojď, ať to fičí!“

Podzim je za humny, jaro už v tahu,

Konkurence Božky,

cizinci úplně zaplaví Prahu.

párátkové nožky!

Chceš slyšet češtinu, můj milý racku?

Vlnobitím v zadku

Musíš se zastavit kdesi na Chorvatsku.

shodí každou laťku.

Ti, co tu zůstali v lesích a luzích,

půjčky si nebrali a nejsou v dluzích.

My jsme zcela jiní,

Ohýnek u stanu praská a syčí,

vůbec nejsme líní.

kdo zpívat neumí, alespoň křičí.

Agility chvíle

Jak světlo z ohýnku písně se šíří

nejde fakt bez píle!

a čmoudík z polínek ke hvězdám míří.

Řeka plyne z kopce dolů,

Trénujeme každý den

do nížin a rovin,

a určitě vyhrajem!

proti slunci ochrání nás

prostá čapka z novin.

Vodák se nestydí, voda krásně chladí,

rodiče na chvíli jsou zase mladí.

Nejlepší prázdniny jsou v zemi této,

teploučko, pohoda - prostě je léto!

Eliška Lenochová /12/

Viděla jsem...

motto:

Kdo má oči k vidění, uvidí, co mnozí jiní nevidí a neuvidí...

Viděla jsem rejska,

kožich se mu blejská,

dokonce i brouka,

ještě na mě kouká.

Viděla jsem ovečku,

co běhala v kolečku,

a pak ještě krávu,

jak spásala trávu.

Viděla jsem vrabce,

Viděla jsem kozu

co přiletěl z Hradce.

přivázanou k vozu.

No, a také drozda -

A ve voze králíčka,

toho každý pozná.

maličkého mazlíčka.

A černého kosa,

Viděla jsem papouška,

chladila ho rosa.

klovl strýce do ouška.

Hopsal v černém kabátu

Ten se tuze lekl,

se žížalou v zobáku.

že až klobouk smekl.

Viděla jsem ještěrku,

slunila se na štěrku.

Než jsem se k ní sklonila,

švunk - a už tu nebyla.

Viděla jsem psíčka,

měl zavřená víčka,

nevrčel a neštěkal,

prostě jenom tiše spal.

Příchod jara

Jaro je jak pohádka,

rozkvete nám zahrádka.

Přivítáme sluníčko,

zatím hřeje maličko.

Sněženky se objevily,

naše oči potěšily.

Probouzí se příroda,

pro nás je to pohoda!

Slepička

Užitečná slepička

snáší čerstvá vajíčka.

Když se vrátka otvírají,

slepičky mě přivítají.

Pavlína Šimánková /15/

***

Již několik let,

tiše zhasíná můj svět

jistoty z čista jasna mizí,

co jsem znala, je mi stále více cizí,

vzpomínky opouští mou mysl,

realita pro mě zkrátka ztrácí smysl.

Každý se za maskou skrývá,

na Zemi přes prsty se dívá,

jak kočka mlsně sleduje,

když někdo chybuje.

Pozná se, co pravda jest a lež?

Kde leží ona strážná věž,

jež chrání ty nebohé duše,

utápějící se v hloubce modré tuše.

Kde světlo ve tmě svítá,

tam s sebou básník zmítá,

čekaje na poslední ránu,

jež otevře bránu

do lepšího světa,

kde nikdy nekončí ta poslední věta.

0

Kniha

Kniha – to je sen

Kniha – s ní končí noc a začíná den

Kniha – napsána modravým inkoustem

Kniha – s ní žije přítel věrný

Kniha – ta zlehčuje den perný

Kniha – to je vše, co si přejeme

Kniha – věčné jest bytí

Kniha – anebo pěkně dlouhé žití

Kniha – s ní je ovšem krásné i umírat

***

Lucernička pohasíná,

plamínek už skomírá,

hornický rod vymírá

dole v temnotě.

Slyš nářadí řinčet,

zvuk ten v temnu vyniká,

kde lidský život zaniká.

Nic! Kladívka již ustala.

Julie Gurjevová /15/

Vločka

Malá víla, jež sletí na zem

a v očích dětí nadšení odráží.

Ta malá potvůrka,

co doplachtila sem,

ona, jak svatojánská světluška září.

Pozor na ni,

co se jak nevinná tváří.

Ty mi říkáš,

že možné to není.

Však počkej,

to uvidíš.

Co nezpůsobí malá vločka,

způsobí milion takových.

Stále mi nevěříš.

Nu, tedy pojď tudy

a pojď sem či tam.

Tak, co myslíš, dítě, nyní.

Jak ti teďka připadají.

Měla jsi pravdu, matičko.

Jsou sice krásné jak milenky.

Ale způsobí mrazivou chvíli,

ale i v této kratičké době

lidské duše odnášejí

tam někam do komůrky,

nebo si je skladují do jeskyňky,

aby v zimě netrpěly hlady.

Poezie 16 - 19

Chmelíková, Černá,

Dyršmídová, Peloušek

Aneta Chmelíková /16/

Óda na ledničku

Když jsem na pokraji svých sil,

když v nedohlednu je můj cíl,

když úzko mi je, když mám hlad,

toužím se s tebou objímat.

Ledově chladná stojíš v rohu,

mé touhy téměř nevnímáš

a já se přetrhnouti mohu,

když zahlédnu tvou chladnou zář.

Jsi pokušením, touhou těla.

Nejdeš mi z mysli, ač bych chtěla.

Tvá vnitřní záře mrazivá

mě ještě více rozhřívá,

až touha velí rychle plenit.

To nedá se už vůbec změnit

a vždycky znovu podléhám.

Ach, ledničko,

ještě že tě mám.

Míša Černá /16/

Návod

Řekněte nám,

jak jsme hnusný

a co si máme koupit,

abychom hnusný

nebyly!

Řekněte nám,

jak máme vypadat

a myslet a co

všechno je s námi

špatně.

Řekněte nám,

co máme říkat a jakým

způsobem, abychom vás

svými slovy

Všude a nikde

neušpinily.

Řekněte nám

Poprvý

něco o našem vlastním

setkání s příchutí slin

těle, čeho jste si

Podruhý

všimli líp, i když v něm

výměna tekutin

nežijete.

Potřetí

Myslet, ale nemít názor.

škoda mluvit

Neholit se, ale nemít chlupy.

A zas dokola

Mluvit, ale nekritizovat.

Nikdy se spolu neprobudíme.

Být silná, ale nesamostatná.

Nikdy

Ale hlavně

Ani ve stejnou hodinu

být sama sebou.

Každý na jinym místě

…vím, že teď sedíš na střeše,

celou noc, možná i život

jsem nehledala

nic jinýho než tebe

a tys byl jinde.

Nevěřím už na tebe.

Bílá

Bělejší než křída

Tu nikdo nepodezírá

Ale jakej bordel mám v hlavě

Ani k tomu nikoho nepotřebuju

Izolujte si mě

amputujte mi stres

stejně budu mít

tisíc důvodů proč

si ublížit

proč

ničit

proč

se trápit

proč

se zabít

ale

uznejte

že není zábava trápit někoho

koho nemáte rádi

Kristýna Dyršmídová /16/

Vánoční

Když nákupní centra hrají koledu

a krajina je opět bez sněhu,

když venku zvoní zvonečky,

když lidé kradou stromečky

a zdecimují kapří populaci,

když na internet píší gratulaci,

pak není pochyb, není cesta zpátky,

jsou tady prostě zas vánoční svátky.

...............................

Ježíšek má smysl pro humor,

nebo byl letos lehce v mol.

Tatínek dostal podprsenku

a mamka pánskou peněženku.

Brácha má láhve na krmení

a sestra vodu po holení.

Babička podvazky, kočka mobílek.

Jestli ten Ježíšek není debílek?

Filip Peloušek /17/

Delirium

Mysli prost! Mysli prost!

„Postava schoulená

Nebodej tak zhluboka

Potem zbrocená

Světlo, přijď na pomoc!

Hadičky z těla ven

Sluncem zalitá má louka

Zdá se mu těžký sen“

Mlhavý opar

Snad zření

Mysli prost! Mysli prost!

Snad snění

Nikdo nepřijde na pomoc

Do blouznivého zrcadlení

Kobra zahryzlá

Ustup, krok, dva zpátky!

Pevně, pevně

Když pavouci se řítí

Jed se šíří, zjevně

Z nebe pavučiny splétají

Teď! Nadechni se zhluboka

A tak končí žití

Dokud se nikdo nekouká

S jedem se teď utkají

Pozdě

Hadovy kly

Osmioká bestie

Řežou tak zhluboka

Slunce zabije

Bodají, koušou

A saje

Kousat neměly

Dokud z ráje

Nezbudou jen jablka

„Postava schoulená

A had se vesele stočí

Potem zbrocená“

„Postava schoulená

Kávová pláž

Potem zbrocená

Rychle, jen se snaž

Hadičky z těla ven

Mysli prost! Mysli prost!

Zdá se mu těžký sen

Světlo, přijď mi na pomoc

Každý se táže

Hade, napij se zhluboka

Co ta černá paže“

Prášek lehce rozfouká

Po duhové plantáži

Mysli prost! Mysli prost!

Zvířata na stáži

Bože přijď už na pomoc

Škrtí tebe!

Smrt

Škrtí mne!

Čerň

Osminohá bestie

Vezmi mne ven

A dvě armády se valí

Do světla

Noci upije

Do světa

A snad přidá světla

Nucená osvěta

Měl by ses bát

Rozhřešení

Pavouci, vlci

Bolest cítím.

Klíšťata, šneci

Zlobu cítím.

Sápou se dál

Zavři oči,

Utíkají rychleji

až tě chytím.

Kdo by se bál

Baf!

Jsem noční přízrak.

Saje zhluboka

Jsem tvůj zlý sen,

Tlama robota

tvých nadějí vrah,

Rukou pulzující

tvého života lem.

Bolest skotačící

Díry od hadiček

Schoulená hromada hader

Díry od jehliček

sedí v rohu, tiše sípá.

Ne! Ne! Ne!

Nepomůže kněz ni páter,

Agonie

sám Ďábel ho tu hlídá.

Nic…

Bolest cítím.

„Postava schoulená

Zlobu cítím.

Potem zbrocená

Zavři oči,

Hadičky z těla ven

až tě chytím.

Zdá se mu těžký sen

Každý se táže

Jsem umírající naděje.

Co ta černá paže

Jsem mysli rakovina,

Jaká je její role

tvého těla kurděje,

Na pitevním stole?“

tvé vztekliny slina.

2. 3. 2014

Ještě pár dní sevřen

mezi hlubokým peklem

a vysokými mraky.

Osud zdá se zastřen

pod nohama mlhou,

nad hlavou ptáky.

S nimi chtěl bys v dál plachtit,

ne do bahna se propadnout,

0

ne se v plamenech ztratit,

Chtěl bych

než se odpověď

stane záhadnou.

Chtěl bych odejít důstojně,

v hrobu spočinout pokojně.

Bolest cítím.

Klidným spánkem usnout,

Zlobu cítím.

světla světa navždy zhasnout.

Zavři oči,

až tě chytím.

Chtěl bych ale něco změnit.

Skutek, jenž se bude cenit,

Jsem vše, čeho se děsíš.

do konce všech světa věků

Jsem tvá překročená míra,

na náhrobku mít pak

tvého kříže Ježíš,

plno vděků.

tvou duši hlodající síra.

Chtěl bych poznat pravou lásku,

Strach mysl posedá,

krásnou tak jako na obrázku.

v bolestech se svíjíš.

Bez ní bych byl ochuzen,

Tvář hrůzou pobledlá,

zavržení hodný, zostuzen.

když do noci kvílíš.

Chtěl bych smazat

Slunce už zapadlo.

poslední vrásku,

Luna zahalená černí.

co by měla hyzdit moji krásku.

Slyšíš píseň mdlou,

Snést jí všechna světla nebe,

pějí ji smrti věrní.

zahřát ji, když ji zima zebe.

To Já tě ovládl.

Chtěl bych ještě jednou

Mě jen tak nic nezlomí.

zuby cenit,

Do spárů tě popadl.

do zrcadla na sebe se křenit.

„Já jsem tvoje Svědomí.“

Vždyť úsměv jest

všemocným lékem

Bolest cítím.

napříč celým lidstva věkem.

Zlobu cítím.

Zavři oči,

Chtěl bych vypadat výborně

až tě chytím…

a osud svůj přijmout pokorně,

na konec být připraven

5. 1. 2014

a do rakve řádně upraven.

Chtěl bych odejít důstojně.

Chtěl bych vypadat výborně.

Chtěl bych ještě jednou zuby cenit.

Chtěl bych ale ještě něco změnit.

Chtěl bych smazat poslední vrásku.

Chtěl bych poznat pravou lásku.

Pak už jen klidným spánkem usnout

a světla světa navždy zhasnout.

14. 11. 2013

Poezie 20 - 23

Trambová, Bezoušková,

Řapek, Šelleng

Ivana Trambová /20/

***

To Ty,

jenž rád ztrácíš se

ve slovech nevyřčených,

jež bychom v inkoustu

raději utopily.

To Ty,

***

jenž hledáš cit

Těším se na ten den -

v myšlenkách vytracených,

roztáhnu křídla svá

jež by se ve chvíli

a vrátím se tam,

k vlastníku navrátily.

kde štěstí mě čeká

Ano - Ty.

a srdce mé nejvíc bije.

Jenž cítíš to,

Doufám -

co jiní už zapomněli.

snad osud můj

Jenž smysl nacházíš

skrz všechny bolesti

v gestech,

na cestě životem

co mimům vzali.

dříve mne nezabije.

Jenž spatříš krásu tam,

kde jiní by neloupili.

Pak znovu uslyším,

Ty!

jak Tvé srdce zní -

Budeš šťastně žít,

šťastně a toužebně -

i když Tě odsoudili

tiše mu podléhám.

k věčnému životu

A s klidem na duši

plnému slz a ztrát.

jedině vedle něj

Protože dobře víš,

den za dnem

umíš v lžích záhadných

na lůžko společné

- které Ti předhodili -

pokojně ulehám.

mnohem víc pravých lží

sám sobě nalhávat.

Na city Tvé

i mé -

jen na ty jediné,

v dobrém i zlém,

jen na ty jediné

opravdu spoléhám.

***

Ten starý muž

Mezi lidmi hledá,

jen tiše seděl,

kam vytrácí se slova,

v očích oheň,

která život sám

však nebyl to žhář.

do srdce dříve psal -

Ani se neusmál,

kde rodí se pocity,

do dáli hleděl

díky kterým ožívají

na místo obličeje

ti,

kamenná tvář.

jež i on

za mrtvé pokládal.

To on

pohledem svým

do nebes příběh psal.

Mlčky,

a přesto řekl mnohé.

Byl to osud -

jenž vše mu vzal,

teď jeho pocity

zůstaly strohé.

Dál s dírou ve hrudi

a těžkým svědomím

obchází dnešní

zkažený svět -

nechává bolest znít,

jak temnem prochází,

pokaždé,

kdy vzpomene si,

co čas mu časem vzal

a nikdy nedá zpět!

***

Až v očích mých

Až v temnu vytratí se

pohasne veškerá zář,

další

na Tebe - lásku svou -

z mých velkých snů,

posledně

až přijde poslední

svůj zrak sklopím.

ze všech

Až bude vrásky hrát

mých sladkých dnů -

doposud čistá tvář

neplač dýl,

- ač nechci -

než sluncem by

bolestné sbohem Ti povím.

den s novou vírou vzplál,

Až naposled vydechnu

aby se krutý svět

do rytmu srdce Tvého

Tvým slzám prchlivým

- náhle ztraceného -

a bolesti v hlasu Tvém

a vydám se na cestu

lhostejně nevysmál!

skrz všechny časy.

Až hvězdám srdce mé

prozradí

veškeré světa krásy.

Až jediným pohledem

vmaluji do nebes

vzpomínky na nás dvě -

pospolu budeme

šťastně a volně žít

na věčné časy!

***

Jak vločka za vločkou tiše padá

A až uslyšíš,

a čas bez přestání pádí vpřed,

jak srdce mé utichá v hrobě -

já jsem ta, co troufale ho žádá,

jak hloupě podléhám

aby se o kousek zas vrátil zpět.

s pocitem oddanosti.

Nenechej bolest dál,

T. I. Moore

ať roste řvouc v Tobě,

radš s úsměvem

vzpomínej

na dávné bezcennosti.

Alena Bezoušková /20/

Na zápraží

ty čtyři schody

asi se mi to nevryje pod kůži

i když jsem tady strávila tolik času

když tohle ještě kvetlo

a tohle ještě nekvetlo

stejně je to všechno

jak z písku

***

Tak pořád vidím před sebou to prázdno

a ten mech

ve spárách náměstí

to prázdno když jsem ti řekla

že tě miluju

a ty jsi se ptala

- a dál?

Do naha

***

Chtít

abych Ti je přečetla

Čekala jsem na tebe s večeří

je jako mě vysvléct

do dvou do rána

a ukázat

jsem přihřívala polívku

na všechna moje místa

až z ní nakonec nezbylo

která nikdo nezná

ani slovo

jen Ty

z dob kdy mi bylo šest

svléknout mě

a znova na ně ukazovat

na jedno

po druhém

Jan Řapek /21/

Svět ticha

Po tiché pěšině

kráčí tichý muž

v tichém kraji,

kde ptáci nezpívají,

v tiché peřině

číhá tichý nůž.

Hluší plaší ticho té,

v tiché tmě se ploužící,

nevzbudí tě. V tichu.

Ucítíš jen. V krku dýku.

Potom v tiché temnotě,

navěky žijící.

Milování

Ohebná jak tenký luk.

Živelná jak divoký oheň,

vedle statný buk,

je bohyní, já bohem.

Vzrušen dotekem i slovem,

těla s šepotem splývají,

spoutáni nejsilnějším kovem,

o kterém básníci zpívají.

Po nocích nic netají,

hurikán střídá vánek,

dvě bytosti se splétají

uvnitř i navenek.

U křížku

Noc je chladná, temná,

němé mraky kryjí lunu,

u křížku postava jedna,

sova v houští šumu.

Na stezce lebky, kosti,

po stranách vysoké skály,

postavě už pouze z povinnosti

cípy pláště ve větru vlály.

Ruce kostnaté, bledá tvář,

žádné oči, důlky jen,

už luna v slabou zář

probudila hrůzný sen.

Vítr prudce stoupal,

měsíc pouze sny seje,

oběšenec se tam houpal

a tvá duše v mojí cele.

Pak ta bledá tvář

před úsvitem tělo táhne.

,,Toho, bratře, v Pekle smaž,

s ním to bylo velmi snadné.”

0

Michal Šelleng /23/

Absint

Bez zeleného víru

alespoň kapky slabé

máš v hlavě pustou díru

tvé myšlenky jsou chabé

prázdnota mozek kuchá

mí poživači drazí

literárního ducha

jsou hlty vody vrazi

držeti sta dní půstu

vy božstvo poetické

brání duševnímu růstu

Úděl básníka

jest to krajně neetické

Na trh se svojí kůží

pár doušků ostré vody

nesčetněkrát on kráčí

pro básníky tak svaté

nastiňuje mam růží

nespáchá žádné škody

a břímě při tom vláčí

viď drahý Hippokrate?!

chce vyjádřiti slovy

o čem druzí jen mlčí

a přitom jenom on ví

že kope jámu vlčí

zná mnohé taje lásky

i odvrácenou stranu

svedl již mnohé krásky

schytal nejednu ránu

on s démony se pere

sem tam hlavu na špalku

touha vzhůru se dere

rozpoutat psanou válku.

Próza 12 - 15

Bašová, Paulová,

Baziková, Ledahudcová,

Vaňata

Kateřina Bašová /13/

Dračí příběh

(Úryvek )

Mlha se roztahovala všude kolem a zahalovala zahradu. Dostá-

vala se až do korun starých urostlých stromů, zakrývala bílým kabá-

tem střechu vysoké vily, co stála nedaleko od malých vrátek, a od

ní putovala dál, kamsi do neznáma. Uprostřed té velké zahrady,

plné stromů, květin, malých jezírek a potůčků, se skrýval mezi listy

dřevěný stromový domek. Seděl v koruně nejvyššího stromu a ved-

ly k němu schůdky ze ztrouchnivělého dřeva. Na první pohled byl

v zahradě klid, vlastně ticho až nesnesitelné, které občas přerušilo

šumění větru nebo zpěv ptáků. Po chvilce prořízl ticho slabý dív-

čí hlásek. Zpíval nějakou zvláštní melodii. Střídavě klesala a zase

stoupala, jako vlnky potůčku v zahradě. Dokázala by uklidnit snad

každého. Holčička seděla na kraji prkna stromového domku a díva-

la se dolů do prázdna. Houpala holýma nohama i přes to, že byla

zima.

Trvalo to dost dlouhou dobu, než se ozval hrubší ženský hlas:

„Sarah, Sarah?!“ Holčička v mžiku stála na nohou. „Sarah?!“ Rychle

se schovala do domečku. Chvíli nebylo slyšet nic jiného než skřípá-

ní dřeva, ze kterého byl domeček postaven. Zatím se ozývalo další

volání, během kterého ze střechy domečku vykoukla malá hnědo-

vlasá hlavička. Zachichotala se a vyskočila na střechu stromového

domečku. Hlas to pořád nevzdával. Stále volal a ozýval se vždy

z trochu jiného místa: „Sarah! To není vtipné! Ozvi se! Snídaně je

na stole, budeš to mít studené.“ Holčička vylezla na jednu z větví

a potichu pozorovala přicházející stařenku. „Sarah! Počítám do

deseti! Jedna, dva, tři, čtyři…“ Stařenka se otočila dokola. Pátra-

vým zrakem se ohlížela kolem. Pohledem přejížděla hlavně koruny

stromů, jako kdyby něco věděla. Věděla něco o malé holčičce, co

se právě v jednom z těch obrovských stromů ukrývala. „Pět, šest,

sedm, osm, devět… Nechtěj, abych řekla deset!“ zakřičela. V tu

chvíli ta malá uličnice seskočila z větve, na které seděla a otráveně

hleděla na babičku, co stála pod stromem. „Tady jsi. To mi dělat

nesmíš, Sarah! Pojď, snídaně už je na stole.“ „Ale babi! Nemůžu si

ještě chvilku hrát?“ zeptala se zoufale holčička. Babička ji přejela

pohledem od hlavy k patě, už se zlobila: „Tak to teda ne! Běháš

tu v noční košili, bez bot a ještě lezeš po stromech! Honem dolů.“

Sarah zabručela a slezla dolů po žebříku. Až když stála na pevné

zemi, bylo pořádně vidět, jak vlastně vypadá. Měla dlouhé hnědé

vlnité vlasy, které jí spadaly až po zadek, tmavé oči a červené tváře,

promrzlé ranním mrazem. „Jsem tu,“ řekla trošku provinile. Babič-

ka natáhla ruku. Sarah ji za ni chytla a šla vedle ní jako poslušný

pejsek. „Jak ses dneska vyspinkala, princezno?“ zeptala se vesele.

„Výborně babi. A ty?“ „Ano, vyspala jsem se do růžova.“ Sarah se

zasmála a otočila hlavu nahoru směrem ke své babičce. Povídaly si

jen chviličku, co trvala cesta do velké staré vily.

Vila, do které si to namířily, měla oprýskanou žlutou omítku

s krásnými plastickými ornamenty. Dříve tu bydlela celá Sářina rodi-

na, ale asi rok po tom, co se Sarah narodila, její rodiče zemřeli.

Nepamatuje si je. Ani babička s dědou jí nikdy neřekli nic o jejich

smrti.

U vchodu do vily byly dva velké sloupy a dva schůdky, po kte-

rých se vystupovalo nahoru do domu. Kromě hlavního vchodu tu

byl i druhý. Nebyly u něj žádné honosné sloupy ani žádné schody.

Obyčejné dřevěné dveře do zadní části domu. Právě k těmto dveřím

dvojice mířila.

Když došly ke dveřím, babička otevřela a Sarah vkročila bosýma

nohama na kamennou podlahu. Vstoupily do předsíně. „Alfréde?“

zavolala babička do kuchyně. „Ano, Eliško?“ ozval se hlas staršího

pána. „Už je hotový čaj?“ Uprostřed kuchyně stál malý kulatý stolek

a kolem něj čtyři židličky. Na protější straně byly skříňky s dřezem

a plotnou. Celá místnost svítila oranžově. Krásně to tu vonělo kávou

a bylinkovým čajem a dodávalo pocit klidu a pohody. Ticho, které

se schovávalo v každém koutě, působilo příjemně. Prostě dům plný

pohody. Starý pán, nejspíše Sářin dědeček, donesl na stůl vánočku

a marmeládu. Babička zase konvici s voňavým bylinkovým čajem.

Sarah chtěla také pomoci, proto běžela pro konvici s horkou kávou

pro babičku a dědu. Doběhla ke kuchyňské lince a uchopila ucho

konvice, ale v tom ji babička zastavila: „Nene, to je horké. Musíš si

dávat pozor, Sarah.“ Sarah trochu sklesle ukročila dozadu a sklopila

oči. Babička ji pohladila po hnědých vlasech a usmála se na ni. To

Sarah vždy rozveselilo, cítila se o poznání lépe. Doběhla zpátky ke stolu a vzala si vánočku. Vesele na ni začala patlat meruňkovou

marmeládu. Oba starší lidé na sebe chvilku překvapeně hleděli, ale

pak se každý z nich také pustil do jedení. Sarah spokojeně žvýkala

vánočku a popíjela bylinkový čaj.

Sotva dojedla, odběhla od stolu. „Sarah?!“ slyšela volání. Oto-

čila se. „Ano?“ „Běž se aspoň převléknou a vyčistit si zuby, ano?“

řekl jí dědeček. Sarah se vydala směrem ke schodům vedoucím

do prvního patra. Přišla do malé místnůstky, kde byl její pokoj. Byla

to velice malá místnost s velkým oknem, z kterého byl výhled do

zahrady a dál do polí vedle jejich pozemku. Jediné, co tu bylo, byla

malá postel, oblé zrcadlo a skříňka. Pokoj zdobily krásné žlutohně-

dé tapety s bílými kvítkovanými vzory. Sarah většinu času trávila

venku. Nevadil jí ani déšť, ani zima. Každý den běhala po zahradě

a s oblibou lezla po stromech. Proto v pokoji nepotřebovala mnoho

věcí.

Přiběhla ke skříni a vyndala šedé šatičky a pruhované podko-

lenky. Halabala si je oblékla a natáhla si dlouhé podkolenky, které

jí místo pod kolena sahaly až do půlky stehen. Vypadala legračně.

Rychle si učesala dlouhé vlnité vlasy. Pro ni to bylo docela těžké,

protože vlasy byly dlouhé a od větru zacuchané. Zpívala si přitom

zase svou krásnou podivnou melodii. Když překračovala práh dveří

a chystala se jít zpátky dolů do kuchyně, něčeho si všimla. Pooto-

čila hlavou směrem k malým dřevěným dvířkům, co vedly někam

do střechy. Že by na půdu? Nikdy tam nebyla. Vždy byly zamknuté,

ale dnes se stala výjimka. Rozhlédla se kolem sebe. Nikde nikdo.

Potichu došla až k dvířkům a otevřela je. V tu ránu ji oslnilo bílé

čisté světlo. Tlumeně pronikalo přes okno. Naproti tomu se v rohu

schovávala černá tajemná tma. Sarah se jí nebála, jen se jí nelíbily

dva přesné protiklady vedle sebe. Místnost, kde stála, byla opravdu

velká na to, aby to byl jen nějaký pokoj. Bylo jasné, že to byla půda.

Slyšela o ní v mnoha příbězích: „Tajemné místo, kde se skrýva-

ly všechny staré předměty. Místo, kde se mohlo schovávat mnoho

strašidel. Místo, kde vězela historie celého domu i jeho dřívějších

obyvatel.“ Sarah potichu došla doprostřed. Rozhlížela se, když její

pozornost upoutal velký kožený kufr. Na něm byly nějaké šaty a klo-

bouk. Odhodila je a pokoušela se kufr otevřít. Byl velice zaprášený, nikdo se ho nedotkl snad třicet let. Nakonec se povedlo. Odklopila

velké víko a opatrně ho položila na zem. Našla tu pár fotek, nějaké

dopisy, odznáčky a zlaté řetízky a náramky. Sarah si vzala jeden

z řetízků, zvedla ho nad hlavu a prohlížela si ho na světle. Krásně

se blýskal. Všimla si malého nápisu na řetízku. „Fortituro.“ přečetla

nahlas Sarah a zavrtěla hlavou. „Hm, hm, hm…“

Podívala se na fotky. Na jedné byl muž s ženou ve svatebních

šatech. Oběma to moc slušelo. Žena měla dlouhé tmavé vlasy, vel-

ké krásné oči a přívětivý výraz. Šaty, které měla na sobě, byly bílé

a sahaly až k zemi. Krásně navrstvená lehká látka vypadala jako

okvětní lístky bílé růže. Na černobílé fotce to nebylo moc vidět, ale

u pasu se leskly jako kapičky rosy, malé drahokamy. Muž vedle

ní měl také krásné oči, ale na rozdíl od své ženy měl světlé vlasy

a opravdu neměl bílé svatební šaty!

Na další fotce byl ten samý muž a také ta žena z předchozí fot-

ky. Kromě nich tu však byly další dvě postavy. Sarah poznala svo-

ji babičku a dědu. Možná, že se znali, nebo… Ti dva lidé byli její

rodiče? „Ne, to není možné.“ pomyslela si. V tom slyšela nějaké

skřípnutí a potom prasknutí. Rychle se otočila, ale nikde nic neby-

lo. Sarah se začínala bát. Podívala se zpátky ke kufru. Všimla si

malé krásně ozdobené truhličky, která byla vykládaná barevnými

kamínky. Otáčela ji ze všech stran. Sluneční světlo, které na půdu

pronikalo malým oknem, vytvářelo nádhernou barevnou záři, kte-

rá se odrážela všemi směry. Když se rozzářila po celé místnosti,

všechno najednou ustalo. Truhlička se otevřela a Sarah ji sklopila

zpět ke kolenům. V té truhle byl odznáček. Velký asi jako dvaceti-

koruna. Byl kruhového tvaru, uprostřed jej protínal meč. Dole byl

zase nápis fortituro. Ještě malá holčička netušila, co to znamená.

Chvíli si odznáček prohlížela. Byl zajímavý. Připadalo jí, že už tento

znak někdy viděla. Ale kdy? Vzala odznáček a dala si ho do kapsy

u šatiček. V tom slyšela zase menší ránu a pak prasknutí. Už to

nevydržela, zavřela kufr a rozběhla se za tím zvukem. Když však

doběhla na místo, kde před tím slyšela ten zvuk, najednou všechno

ztichlo. Sarah se zarazila, zaposlouchala se, ale opravdu nic nesly-

šela. Bylo ticho, nikde nikdo nebyl. „Haló? Je tu někdo?! Haló!“ Teď

se opravdu bála. Možná to bylo jen nějaké varování, upozornění, že

by tu neměla být. Ustrašeně se rozběhla zpátky ke dveřím a rychle

je za sebou zabouchla. Přitiskla se k nim a oddychla si. Konečně se

odhodlala k dalšímu kroku ode dveří. Naposledy se ohlédla.

Sarah se nenápadně odplížila z domu, aniž by si jí někdo všim-

nul. Otevřela dveře a vyšla na zahradu. Mlha už zmizela. Byla vidět

krása celé zahrady. Trávník, honosný zelený koberec, který se roz-

prostíral po celé zahradě a vysoké stromy, kam až oko dohlédne.

Trávník pokrývaly květy různých barev a protékaly jím malé potůčky,

které se později měnily v malá jezírka a rybníčky.

Sarah přeskočila práh přes východní dveře, sundala si ty otrav-

né podkolenky a přeběhla trávník až k tomu nejvyššímu stromu, kde

byl stromový domeček, co tam seděla ráno.

Opět vyskočila na mohutnou větev. Slyšela šumění větru. Zelené

listy stromu, co vypadaly, jako kdyby tančily, protože se točily jako

malé vrtulky, přitom šustily a skřípaly. Sarah se to vždy líbilo, věřila,

že stromy také žijí a pozorují naše životy. Proto bychom se k nim

měli chovat jako k opravdovým živočichům. Právě stromům zpívala,

aby jim zlepšila náladu nebo je aspoň rozveselila. Nebyl jediný den,

kdy by na jeden z nich nevylezla a nezazpívala mu.

Teď seděla až na vrcholku koruny stromu. Opět začala zpívat.

Ale trochu odlišnou melodii. I ta byla něčím zvláštním. Nebyla to

ukolébavka, ale také uklidňovala. Zároveň dodávala sílu.

Asi v polovině té melodie zaslechla prasknutí nějaké větve.

„Haló?“ zakřičela zase trochu vystrašeně. Nic se ale neozvalo.

Slezla rychle dolů po větvích, až seskočila na střechu domečku.

Chtěla pokračovat dál dolů, ale všimla si něčeho neobvyklého. Na

hraně střechy bylo velké vejce. Zvláštní bylo, že nějakým způsobem

vyrovnávalo rovnováhu a nespadlo, i když by se většina předmětů

na takové malé ploše neudržela. Sarah k němu přišla a uchopila

vejce ho do náruče. „Ty jsi mě ale vylekalo! To mi nedě...“ nedořekla

a usmála se.

Vejce odporně zapáchalo, ale to Sáru neodradilo. Dalo se říci,

že se kolem vejce linul odporný odér. Něco mezi pukavcem, zpo-

cenými ponožkami a močí. „Čí může být? A proč je tak velké?!“

zašeptala si pro sebe Sára. To vejce bylo vskutku velké. Asi na

dvě dětské dlaně vysoké a jednu a půl široké. Zbarvené do šeda

a s tmavšími puntíky. „ÁÁÁ!“ zakřičela najednou a odhodila vej-

ce stranou. Nerozbilo se. Ale to ji zrovna v tu chvíli nezajímalo.

Na vejci byl úplně stejný obrázek jako na odznáčku, který měla

v kapse. Pomalu si sáhla do kapsy a vyndala odznáček. Položila

ho na vejce. Znaky byly dokonce stejně velké. Něžně pohladi-

la odznáček. Při tom přemýšlela, kdy ho mohla ještě vidět, když

v tom ji začalo něco neskutečně pálit. Zasáhlo to její dlaň, neu-

stávalo to. Pořád to sílilo a sílilo. Sarah brečela. Podívala se na

svoji levou dlaň. Znak se otiskl do dlaně. Z tváře teď Sáře stékaly

slané slzy. Nevěděla, čím to je, ale byla odhodlaná všechno zjistit.

Přitahovalo ji dobrodružství. „Kdo asi jsi?!“ zašeptala zase. Nikdo

jí neodpověděl. „Hm, to si popovídáme.“ pípla zklamaně. Vejce se

najednou pohnulo. Převrátilo se a trochu prasklo. Sarah zpozor-

něla. Vejce začalo praskat a křupat, až bylo dostatečně uvolněné.

Pak bylo chvíli ticho. Sarah se trochu naklonila nad vajíčko, to

se náhle rozletělo na několik částí. Uskočila a vystrašeně zírala

pod sebe. Z vejce vylezl malý drak. Nejdříve se jí chtělo křičet,

brečet nebo možná i hystericky lítat kolem dokola. Potom si to

rozmyslela. Prohlížela si ho. Z počátku bylo dračí mimino obalené

slizem, ale později se oklepalo. Mělo černé šupiny, které se na

slunci zvláštně leskly, silná křídla, zadní a přední nohy s drápy

a pronikavé zelenohnědé oči. Sarah se ho nebála, jakýmsi způ-

sobem ji dokonce uchvátilo. Dráček na ni oddaně hleděl, ale když

ho chtěla pohladit, uhnul a chtěl ji kousnout. „Jestlipak také chrlí

oheň?“ divila se Sarah. V tom okamžiku drak vychrlil obrovské

množství ohně a málem spálil jednu z větví stromu. „Nech toho!“

zakřičela Sarah. Otočil se na ni a nebezpečně se přibližoval. Sarah

polkla a zatnula zuby. Pak se hodnou chvíli nedělo nic. Sára při-

ohnutě zůstala viset ve vzduchu, jako by čekala na drakův úder,

ale on si proti ní sednul a pronikavýma očima ji pozoroval. Sára se

pomalu uvolňovala a docela se jí ulevilo. „Jak ti budu říkat... Třeba

Oskar?“ Oskar vypadal velice inteligentně. Sarah si ho za každou

cenu chtěla nechat, ale věděla, že ho její prarodiče nesmí nikdy

spatřit, protože si troufá říci, že by nastal pořádný problém. „Tady

zůstat nemůžeš,“ řekla nahlas.

0

Slezla dolů ze stromu. Oskar zmizel, nikde ho prostě nevidě-

la. „Snad neuletěl?“ vyděsilo ji to, a současně pocítila lítost. V tom

zahlédla malé zvířátko lehce plachtící dolů ze stromu. Sarah se

zasmála. Rozhlédla se kolem. Z domu zrovna vycházela babička

s košíkem na jablka. Sarah zaběhla za strom a doufala, že si jí

s drakem nikdo nevšimne. Už si myslela, že je všechno v suchu,

když v tom si uvědomila, že nikde nevidí Oskara. Podívala se před

strom. Pořád tam stál. „Ne, ne, ne! Pojď sem!“ přikázala potichu.

Oskar ji ale vůbec nevnímal. Dokonce ožehnul značnou část tráv-

níku. Přiběhla k němu a bez ohledu na to, že ji třikrát kousl do ruky

a do ramene, běžela s ním za strom. „To nesmíš, Oskare, jinak tě

vyhodí!“ Oskar otevřel tlamu a chystal se vychrlit oheň. Naštěstí ho

Sarah stihla včas odhodit stranou. „To nesmíš, Oskare! Opravdu

tě chytí a určitě zabijí!“ Drak zpozorněl, jako kdyby Sarah rozuměl.

„Pojď sem.“ Udělal dva malé krůčky zpátky k Sarah. „Mám nápad,

kam tě schovám,“ usmála se Sarah a rozběhla se dál do zahrady.

Drak za ní.

Byli skoro u plotu a tam se zastavili. Sarah se prodrala křovím,

které nekontrolovaně přerůstalo přes plot. Když odhrnula větvičky,

bylo vidět, že uprostřed keřů na konci zahrady byl vysekaný malý

plácek. Z dálky nebyl k zahlédnutí, protože keře bránily ve výhledu.

Určitě sem zavedla dráčka záměrně. Kdysi ho vysekal Sářin děde-

ček, když si Sarah přála mít tajný domeček, kam si může chodit

hrát. Teď si už chudák děda nepamatuje, kde je, protože je to za

prvé dávno a za druhé mu přestává sloužit paměť.

Tenhle kryt chránila ještě dlouhá dřevěná deska, která držela na

jedné straně díky mohutnému dřevěnému kůlu a na druhé větvemi

jakéhosi keře. Pod přístřeškem se povaloval košík, ve kterém byla

položena černočerveně kostkovaná dečka. Vedle ní stála jako stole-

ček dřevěná bedna překrytá bílým hadrem. „Tady můžeš spát,“ uká-

zala Sarah na pelíšek. „Sice tu bude trochu větší zima, ale aspoň

na tebe nebude pršet ani sněžit,“ řekla Sarah. Sedla si do pelíšku.

„Doufám, že se ti tu bude líbit.“ Oskar si jí sedl k nohám a skočil do

pelíšku. Schoulil se do klubíčka a Sarah k němu pomalu natáhla

ruku. Už se konečky prstů dotýkala jeho lesklého šupinatého hřbe-

tu, ale dráček v mžiku vstal a odběhl o kousek dál. „Promiň,“ zvedla

se Sára a odcházela z přístřešku. Když se ohlédla, Oskar zase ležel v pelíšku a spokojeně odpočíval. Trochu si povzdechla, ale šla dál.

Johana Paulová /13/

Fotografie

Je deštivé odpoledne. Sedím ve svém pokoji a dívám se na

fotografii. Zarostlá cesta se klikatí ke kamennému schodišti staré-

ho osamělého domu. Právě tady žije už dlouhá léta starší žena,

která je shodou nemilých náhod již pár dní v nemocnici. A vidím ji,

vidím tu fotografii pořízenou v onen den. Bylo počasí jako dnes. Po

střeše se řinuly potůčky deště. Fotograf zachytil moment, kdy oblo-

hu prořízl blesk. Zahledím se pozorněji na dům a moji pozornost

zaujme cosi jiného než psí víno či břečťan olizující rozpadlý plůtek.

V okně až u střechy je vidět silueta jakési postavy. Jak je to možné,

když pravá obyvatelka sedí u okna a usmívá se do objektivu a já

jsem si naprosto jistá, že tam žije sama? Padnu na postel s fotkou

v ruce. Znovu se na ni zahledím a… nic. Postava nikde. Byl to jen

výplod mé fantazie? V paměti zabloudím ke dni, kdy ženu odvezli

do nemocnice. Pršelo a hned ráno přijel fotograf. Kolem poledne se

u nás zastavil s hotovým snímkem. Fotografii, na které pršelo, jsem

položila vedle té slunečné a dodnes jsem nepochopila, proč si žena

nechala vyfotit obě. Ano! Bylo něco málo po poledni a já pozorovala

tu fotografii. Moji pozornost upoutala stejná silueta v okně. Bolela

mne hlava, nebylo mi dobře a nebrala jsem to vážně. Najednou

však po skleněném rámečku stekla kapka a za ní druhá, jako by

déšť na fotce ožil. Sledovala jsem, jak mi kapky dopadají na peřinu,

a po chvíli jsem usnula. Když jsem se probudila, matka mi hlásila,

že ženu z vily na fotce odvezla sanitka. Uklouzla na promáčených

schodech…

Vracím se zpět do reality. Jediné místo, kde mohu zjistit více, je

ten dům! Nehledím na počasí a vyrážím. Na kole.

Už ho mám na dohled. Projíždím brankou. Oblohou běží blesk.

V okně vidím siluetu z fotografie. Nevnímám nic než úsměv ženy,

která tu dnes chybí. Sbohem…

Ležím v louži a z nebe na mne padá déšť. Bolí mne hlava, ale

nejsem schopná volat o pomoc. Když pak vidím, jak se má krev mísí

s vodou v kaluži, ztrácím vědomí. Nikdo neví, kde jsem. Pouze ten,

kdo by se teď zadíval na fotografii, spatřil by osobu v okně a mohl

by sledovat, jak po skle stékají k zemi kapky deště…

Anna Ledahudcová /13/

Eriton

Kapitola I.

Ráno mě probudí má postel. Otevřu oči a zmáčknu to proklaté

tlačítko na svém nočním stolku. Z měkoučké postele se stane židle,

která mě přesune do koupelny. Spolykám tabletky na čištění zubů

a položím ruce na přístroj, který mnou provede slabý elektrický

proud. To rozčeše mé modré dlouhé vlasy během vteřiny. Nama-

luji si zlaté ornamenty kolem svých černých očí. Vrátím se zpět do

pokoje a stoupnu si k dotykové tabulce na skříni. Slouží k vybírání

oblečení. Můj módní návrhář mi řekl, že se k mému hubenému tělu

a dlouhým nohám hodí černá. Vyberu si proto černé šaty s bílými

karetními symboly.

„Porto, pojď dolů! Nestihneš výuku!” křičí na mě matka z přízemí.

„Už jdu, mami.”

Seběhnu ze schodů a vejdu do jídelny.

Máma sedí u stolu a pochutnává si na kuřeti v pomerančové

omáčce. Snaží se zhubnout, ale tohle rozhodně není dietní.

Sednu si naproti ní a na displeji na stole si vybírám, co si dám

k snídani.

„Nad čím dumáš, prosím tě?” zeptá se máma mezi sousty.

„Hádej, nad čím bych teď asi mohla dumat,” zakroutím hlavou,

„co si dám k snídani, ne?”

„Tak si pospěš.”

Nakonec si vyberu palačinky s ostružinami. Za vteřinu se otočí

místo na stole přede mnou a přijedou přede mě voňavé palačinky.

Tohle jídlo vaří ti nejlepší kuchaři našeho města. Jejich kuchyně

jsou rozmístěny po celém Eritonu a každý vaří pro svou čtvrť.

Zhltnu svou snídani a přeběhnu do síně. Matka se už obouvá.

Vyberu si černé sandálky, a jen co si nazuji levou botu, zazvoní

zvonek.

„Já otevřu, mami, to bude Kadrieu,” řeknu.

Přehopsám síň po levé noze a přiložím ruku na dveře. Tím jim

podám signál, aby se otevřely. Odsunou se na stranu a za nimi stojí

usměvavá Kadrieu.

Kadrieu je má nejlepší kamarádka. Ve škole jí nikdo neřekne jinak než Kade.

„Zdar Port!”

„No, nazdar! Co ti tak dlouho trvalo?” zeptám se s úsměvem.

„Ále, znáš to. Nemohla jsem si rozmyslet snídani,” odpoví.

„Holky! Povíte si to ve škole. Nastupte do bubliny, ať jedeme,”

zasměje se za námi má matka.

Po Eritonu se přepravujeme ve skleněných bublinách, které se

vznáší nad světlým pruhem na silnici. Bublina se dokáže zvětšit

podle počtu osob, které pojedou a podle toho, jaké chceme pohodlí.

Když nastoupíme, musíme vyslovit jednoduchý příkaz - kam chce-

me jet a kolik nás pojede. Popřípadě si můžeme objednat něco

k pití nebo jídlu.

„Škola na 86. avenue, tři osoby.” řeknu, když s Kade nastoupí-

me.Máma vyběhne z domu, kabát rozepnutý, kabelku přes rameno,

přiloží ruku na dveře, aby je zamkla. Když i ona nastoupí, bublina se

uzavře a rozjede. Já si dám pomerančový džus, Kade čaj a máma

kafe.

Po deseti minutách jízdy se bublina zastaví před školou. Je

to velká trojúhelníková budova obložená zrcadly. Nachází se na

poměrně rušné ulici.

Rozloučím se s mámou a vyrazíme s Kade směrem ke vchodu.

Než si vyndám učebnice ze skřínky, připojí se k nám Tytha a Chi-

lik. Všichni čtyři chodíme do stejné třídy a jsme dobří kamarádi.

„Čau Porto! Čau Kadrieu!” zasměje se na nás Chilik.

„Ještě jednou mi tak řekneš a má pěst si najde tvou čelist,”

vyhrožuje mu Kade.

„Nemůžeš ho brát vážně, Kadrieu. Víš, jakej je,” usměje se

Tyth.

„Jo, všichni víme, že tě má moc rád na to, aby se ti posmíval,”

škádlím ji.

„Ty taky zmlkni, Porto!” řekne Kade s rudými tvářemi.

Kade je poměrně vysoká, se zrzavými vlasy a malými pihami

kolem nosu. Má plné rty a zelené oči. Já a Tytha si myslíme, že

by se k sobě s Chilikem docela hodili. On je hubený a o něco

vyšší než Kade. Má tmavě hnědé vlasy a vytetovaný oheň na zádech. Mám pocit, že Chilik má Kade opravdu rád, ale nechce

nic říct.

Chilik nad touto situací jen zakroutí hlavou a rychle zamíří do

učebny. S Tyth se začneme hihňat a vyrazíme hned za ním. Kade

jde za námi.

Na naší škole už dávno neučí učitelé, ale výklad nám podává

celá učebna. Je to jakési kino. Všechny stěny jsou velké obrazov-

ky. Naše lavice se otáčí podle toho, na kterou zeď se máme dívat.

Zápisky si píšeme na papír, abychom si učivo snadněji zapamato-

vali.Zrovna míříme na biologii. Sednu si na své místo a připravím si

poznámky. Přesně v půl deváté místnost ztemní a začne výklad.

Dnešní téma je krevní oběh člověka. Lavice se mi otáčí pomalu

dokola a já si tupě píšu poznámky. Koutkem oka pozoruji Chilika,

jak se neustále dívá na Kade. Když si toho Kade všimne, Chilik se

rychle začne dívat na své zápisky. Kade se začervená, to je poznat

i v tomhle šeru.

Když hodina skončí, jdeme na další a další. Po sedmé hodině

je konečně oběd. Dnes máme tofu steak se zelenými fazolkami.

Je to vynikající.

Těsně po tom, kdy dojím poslední fazolku, jídelna se zachvěje

a problikají světla.

Ozve se školní rozhlas a umělá hlasatelka.

„Dobré poledne, žáci. Zachvění půdy, které jste mohli před chvílí

pocítit, neznamenalo nic hrozného. Malá zemětřesení se na Zemi

dějí každý den a toto bylo jedno z nich. Bylo naprosto neškodné.

Dobrou chuť a v klidu dokončete výuku.”

Jídelna se pomalu uvolní a studenti si začnou zase vesele vyklá-

dat. I u našeho stolu začne rozhovor o tom, jestli budeme země-

třesení probírat dnes na zeměpisu. Tyth nám vypráví o jakémsi

pradávnem způsobu zaznamenávání zemětřesení, kdy tenká pro-

piska pořád kreslila na papírek čáru. Když byla čára málo zvlněná,

znamenalo to, že se půda jemně zachvěla. Když byla velmi ostrá,

nastalo silné zemětřesení.

Tyto informace mi tekly jedním uchem dovnitř a druhým hned

ven. Přemýšlela jsem nad písemkou z matiky, a jestli jsem ji napsala tak špatně, že mi to zkazí celý školní rok.

To, co ale nastalo potom, nebylo žádné zachvění půdy ani lehké

zemětřesení…

Karolína Baziková /15/

Anděl

Když jsem byla malá, anděla jsem si představovala jako malého

chlapečka v bílém oblečení, s blonďatými kudrnatými vlasy a hvěz-

dou na čele. Byl pro mě pohádkovou postavou, hlavně o Vánocích.

Ale postupem času jsem začala na anděly věřit, vlastně jsem si jed-

noho takového svého anděla ve své mysli vytvořila. Možná je to

událostmi, co se staly nebo se dějí.

Myslím si, že žádná věc se nestane jen tak. Vždycky za tím musí

něco být, něco, proč se to stalo tak a ne jinak. Věřím, že existu-

je anděl, který vám splní všechna vaše tajná přání. Myslíte si, že

o nich nikdo neví, ale ony se vám najednou splní a vy jste skoro nic

pro to neudělali, prostě se to stalo.

Když se vám stane nějaká smutná událost, nebo zjistíte, že jste

na všechno sami, že nakonec nikoho nemáte, že vás všichni ignoru-

jí, prostě se vám nedaří, když ztratíte nejbližšího člověka nebo když

zjistíte, že lidé, o kterých jste si mysleli, že budou vždycky na vaší

straně a nikdy nebudou kopat za jiný tým, najednou jdou proti vám,

to je ta pravá chvíle, kdy lidé obvykle začnou na anděly věřit. Nebo

spíš začnou o nich snít, doufají, že se nakonec objeví. Když jste

totiž opravdu smutní a podíváte se na oblohu plnou hvězd, začne-

te si obvykle představovat svého anděla. Je to jen takový vnitřní

pocit, který dává naději, že pořád někoho máte. Síla, která je malým

náznakem, že trápení časem přebolí. A jak se díváte nahoru, možná

zavřete oči, hlavou vám proběhne neskutečné množství myšlenek

o tom, co bylo, co se stalo nebo se mohlo stát.

A když oči otevřete, cítíte se o hodně šťastnější. Jako kdyby vám

někdo pomohl a dal sílu jít dál a nevzdat se. Stačilo jen dívat se na

nebe plné hvězd. Já sice vím, že někdo, kdo nevěří na anděly, kouká

jen na nebe plné hvězd, ale i tak bývá okouzlen tou nádherou. Ale

ten, kdo má svého anděla, se obvykle na nebe dívá proto, že touží

anděla spatřit. Snad aby ho o něco poprosil nebo mu poděkoval.

Já věřím, že svého anděla, který mi ve všem pomáhá a je na

každém kroku se mnou, někde mám. Bývá blízko, protože mi dodá-

vá vnitřní sílu a pocit, že se mnou stále někdo je, i když si myslím,

že v tu danou chvíli jsem opravdu sama. Anděla, který mi dává sílu

jít dál, nikdy nic nevzdat a splnit si v životě to, co chci a dosáhnout toho, co chci. Na takové anděly můžeme jen věřit, nikdy je neuvidíme. Vlastně je to jen na nás.Tajně doufám, že jednou budu mít to

štěstí a se svým andělem se setkám, abych mu mohla za všechno

poděkovat a třeba mu v něčem na oplátku pomoci.

Věřící si obvykle myslí, že andělé jsou jen v nebi, ale já vím, že to

tak úplně není. Vždyť jen můj každodenní život tvoří tři andělé. Jsou

to moji rodiče a můj starší bratr. Vím, že oni tu pro mne budou vždy,

že když všichni odejdou, to oni budou ti, co zůstanou. Vím, že se

s nimi mohu dělit o radost, štěstí, ale i o smutek a neštěstí. A i přes-

to, že za pár let půjdeme každý svou cestou, že už spolu nebudeme

bydlet pod jednou střechou, že třeba někdo z nás bude chtít vyzkou-

šet jiný nový život, třeba někam na nějaký čas odjede, aby založil

svou novou rodinu, přesto vím, že spolu budeme navždy. Že nikdy

jeden na druhého nezapomeneme. Ani když budeme v té nejtěžší

chvíli, na hlavní křižovatce života, v té největší nesnázi, jeden z nás

přijde a půjčí tomu druhému křídlo, aby mohl létat. Já pevně věřím

v to, že i když spolu nebudeme trávit 24 hodin denně, tak i přesto

se k sobě nikdy neotočíme zády. Právě těmto andělům je možné

poděkovat i pomoci. Proto to dělejte často, neboť nikdy nevíte, kdy

to poděkování bude opravdu to poslední.

Tím jsem chtěla říct, že mám svého anděla ve své mysli, že ví

o mých nenaplněných přáních, o mých nesplněných snech, ví o mně

vše. Ale mám i anděly, které vidím a jejichž dotek cítím. Doufám, že

k nim ještě minimálně dva andělé přibudou... Bude to můj partner

a také moje děti, pro které budu možná také jednou anděl, který

nebude vždy chápat jejich rozhodnutí a ne vždy s nimi bude sou-

hlasit. Budu je chtít mít pořád doma, ale i já se jednou budu muset

smířit s tím, že i oni chtějí poznat něco nového, jako já chci teď.

A co vy, věříte na své anděly?

Tomáš Vaňata /15/

Zapomenutý příběh

Místo, které nazýváme Čerťákem, je dnes nevýrazný a již jen

částečně stromy porostlý kopec v moderní městské zástavbě, mezi

panelovými domy a věžáky, připomíná spíš hájek. Bývá většinu dne

opuštěný, jen spěchající lidé si přes něj vyšlapali pěšinku pro zkrá-

cení cesty k autobusu. Prostě zbyl jen kopec a na něm několik stro-

mů. Vždy tomu tak ale nebylo.

V dávné minulosti se toto místo jevilo tajemným, mystickým, dale-

ko za městskými hradbami, kam se lidé po setmění báli jít, dokonce

i přes den se mu raději vyhýbali. S obavou kopec obcházeli v uctivé

vzdálenosti. Údajně tam vždy při úplňku bylo slyšet hrozivé kvílení,

řinčivý smích a mnohdy sršely plameny až vysoko nad kopec, zvláštní

bylo, že nikdy stromy nezapálily. Místo to bylo od nepaměti prokleté,

jen babky kořenářky v okolí při úplňku měsíce sbíraly čarodějné býlí,

a to prý mělo velkou léčebnou moc, a lektvary z něho byly zaručeně

účinné. Pověst praví, že právě v těch místech býval vstup do pekel.

V nedalekém městě žil mladý písař Janek, který se zamiloval

do krásné dcery bohatého zlatníka Johanky, skromné a milé dív-

ky. Janek byl jediným synem chudé chalupářky a vzdělání získal

díky hodnému starému faráři, kterému matka za trochu jídla cho-

dila posluhovat. Zlatník mladému páru lásku nepřál, chtěl pro dce-

ru bohatého a vysoce postaveného manžela. Mladí se však stále

i přes otcovy překážky, scházeli, tak nakonec zlatník naoko s jejich

vztahem souhlasil, aby proti sobě jedinou dceru nepostavil. Zavolal

si milého Janka a pravil: „Písaři, pokud se chceš o lásku mé dcery

Johany ucházet, musíš přinést hrnec plný zlata a dceru si tak vykou-

pit.” Písař byl pracovitý, ale pochopil, že tolik zlaťáků by nevydělal

ani do konce života. Trápil se, přemýšlel, až si došel k staré babce

kořenářce do chatrče za hradbami pro radu. Ta se chvíli zdráhala,

ale nakonec mu přeci jen poradila, kde by možná mohl ke zlatu při-

jít. Důrazně jej ale upozornila, že jen tak zadarmo to určitě nebude.

O půlnoci za úplňku se tedy podle návodu báby z chatrče Janek

vypravil na ono podivné návrší a volal čerta, aby mu pomohl. Tu se

čert skutečně objevil v plné své děsivé kráse a tázal se: „Co tě sem,

mladíku, přivádí a čeho si žádáš od mocností pekelných?“

0

Nechal si vyprávět celou histori , pak se ušklíbl a ďábelsky se

zasmál, až se kolem něho zajiskřilo. Na chvíli zmizel, aby se opět

náhle objevil s hrncem plným zlatých mincí a předal ho písaři.

Janek věděl, že není nic na světě zadarmo a u čerta už vůbec ne,

čekal proto, že se bude muset upsat vlastní krví. Ale všechno bylo

jinak. Čert mu totiž jen nařídil: „Hned ráno předej zlatníkovi zlato

a vše mu popravdě poctivě vyprávěj!“ Písaři se to zdálo velmi div-

né, ale poslechl a vydal se na cestu domů. Nemohl ani spát a brzy

ráno předal hrnec se zlatým obsahem otci své milé. Ten překva-

pením na chvíli oněměl a po chvíli si přesně, jak čert předpoklá-

dal, nechal vše se všemi podrobnostmi barvitě vylíčit. Podmínka

pro svatbu byla splněna a vzhledem k tomu, že slovo dělá muže,

stanovil zlatník za svatební den třetí červencovou neděli. Byl sám

však velmi nenasytný, zatímco penízky sypal do truhly, přemýšlel,

jak přijít ještě k většímu bohatství a stát se tak nejbohatším ve

městě a celém okolí. V noci se sám vydal na kopec vyhledat čerta.

Šlo se mu špatně, z jasné oblohy sem tam padaly i kroupy, zvedal

se silný vítr, místy nebylo vidět ani na cestičku. Lucerna uhasína-

la, jak jí vítr vždy sfoukl knot, ale touha po bohatství a moci hnala

nenasytu dál. Čerta ani volat nemusel, sám již na zlatníka čekal.

Vyslechl s úsměvem jeho nářek o drahotě a o tom, jak jej věno

pro dceru zničí a uvrhne do bídy a jak nebude moci vykonávat své

řemeslo. Čert se jen smál, až v celém kraji hřmělo, ďábelsky mrskl

ocasem a vzal zlatníka za ruku. „Pojď se mnou a vybereš si zlato

pro sebe sám,“ zašeptal. V tom okamžiku se pod nimi otevřela zem

a oba zmizeli, zbyl po nich jen štiplavý kouř. Začala strašná bouř-

ka, stromy se lámaly a padaly, vyvracely se i s kořeny, kameny se

sypaly, proudy vody braly vše, co jim přišlo do cesty. Lidé v kraji se

křižovali a zapalovali hromničky.

Najednou nastalo hrobové ticho a otvor v zemi se uzavřel, jako

kdyby tam nikdy nebyl. Místo v tu chvíli zarostlo trávou a trnkovým

křovím a ráno nebylo po noční slotě ani památky. Nebe bylo modré,

květiny voněly a na noční bouři nikdo už nemyslel. Vždyť letní bouř-

ky rychle přejdou a příjemně pročistí vzduch.

Zlatníka nikdo již nikdy nespatřil, jen za jasných večerů a jakoby

z dálky bylo prý slyšet podivné cinkání, jako když zlehka zazvoní

jedna mince o druhou. Ohně se na kopci také už neobjevovaly a prý

i býlí ztratilo svou tajemnou moc. Janek si vzal o třetí červencové

neděli Johanku za ženu, a když se jim narodily děti, vyprávěl jim

pohádky a příběhy, nikdy však o čertovském vršku za městem.

A čert? Ten také nepřišel zkrátka. Za vydaný poklad dostal zlatní-

kovu proradnou duši. A tajemnému návrší zůstalo označení Čerťák,

město se léty rozrostlo a přes jeho hluk není už ani slyšet to zvlášt-

ní cinkání… Snad jen někdy o letní noci, to když kraj ozáří bledé

paprsky úplňku.

Próza 16 - 19

Kovárová, Holečková,

Halíková, Vlčková, Straková

Marika Kovárová /18/

Tiché tóny

Pršelo. Pršelo vytrvale už několik měsíců, vlastně od doby, kdy

přestalo sněžit. Kaluže na chodnících a silnicích se postupně začaly

slévat ve větší a větší louže, až nakonec splynuly v téměř jednolitou

gigantickou vodní plochu, jež pokrývala celé město. Síť kanalizace

nebyla nadále schopná to obrovské množství vody pojmout, a tak

se ulicemi kromě vodní záplavy také šířil nelibý zápach přetékají-

cích stok. Přestože byla drtivá většina domů postavena nad úrov-

ní ulice, všudypřítomná vlhkost pronikla i dovnitř budov, prosákla

zdmi a pomalu naplňovala sklepy a další podzemní prostory, pro-

tože nasáklá zem už nemohla to boží dopuštění přijímat. Dokonce

i krysy a jim podobná havěť se už přestaly pokoušet o boj o přežití,

ustoupily nezkrotnému živlu a opustily město.

Většina obchůdků se suvenýry, které se k vlastní smůle nachá-

zely pod úrovní ulice, stejně jako mnoho nevhodně umístěných barů

a obdobných nočních podniků, se musela vzdát své existence, maji-

telé byli přírodní pohromou donuceni zavřít obchody, vystěhovat

zboží a doufat, že ta spoušť a zkáza nebude mít dlouhého trvání.

Nicméně, některé hospody měly štěstí, a i přes fakt, že jejich vstup-

ní schodiště vedla pod zem, vyplaveny nebyly. Unikly tomu osudu

proto, že město neleželo na zcela rovném povrchu; na vyvýšeni-

nách katastrofa ještě nestihla udeřit.

Do jednoho z těchto podniků po schodech vdusal nový návštěv-

ník. Jeho kroky vlhce zněly na promáčeném koberci, když prošel

mezi několika stoly k barovému pultu. Aby se dočkal pozornosti

obsluhy, musel hlasitě zabušit na dřevěnou desku baru. Barman

vydal zvuk, jako když se šťastná bachyně se selátky po dobrém

obědě rozplácne v kališti, a otevřel oči. Několikrát zamžoural a zívl,

aniž by se namáhal si zakrýt ústa. „Pivo,“ řekl nově příchozí ozna-

movacím tónem. Zněl unaveně, ale klidně a docela spokojeně. Muž

za pultem se narovnal, když mu cizinec po pultu přisunul bankovku,

znovu důkladně zívl a neochotně načepoval podměrečný „půllitr“

žádaného moku, poté ještě neochotněji vrátil drobné. Návštěvník

se na něj přátelsky zašklebil a napil se. Vzápětí se zašklebil znovu,

načež obrátil nádobu dnem vzhůru a vypil její obsah naráz.

„To je hnus,“ zkřivil rty. Okamžitě dodal: „Ještě jedno.“ Odpočítal potřebnou sumu a obrátil se do místnosti, aby se podíval po polo-prázdném lokále. Pomalu si olízl rty, čímž je očistil od zbytků hořké

pěny, a aniž se tím směrem podíval, uchopil nově naplněnou skleni-

ci. Volným krokem přešel k jednomu ze stolů, kde seděl jediný host.

Jeho čelo spočívalo na desce stolu a zdálo se, že se před nějakou

dobou nechal inspirovat barmanem a následoval jeho zářného pří-

kladu. Když zavrzala židle vedle něj, otevřel oči a podnikl pokus

odlepit čelo od špinavého stolu. Po několika drobných neúspěších

se mu to i podařilo. Zašilhal na muže, který se uvelebil vedle něj.

„Těžká práce policisty?“ usmál se cizinec.

Policejní kapitán na něj zaostřil a jeho mozek, byť poněkud omá-

mený alkoholem, automaticky začal vyplňovat protokol. Určitě nebyl

z města, takové individuum by si pamatoval. Vysoký, ramenatý člo-

věk, dlouhý kabát, černé oblečení a těžké boty. Vypadal podivně,

ne však pro svůj oděv, ani kvůli rozervanému batohu, který mu ležel

u nohou, ba ani kvůli svým dlouhým, tmavým vlasům, nedbale zastr-

čeným za levé ucho. To ty oči. Na první poled nic abnormálního, ale

na ten druhý si všiml podobného svitu, jaký mívají lidé na drogách.

Jenže, a jen bůh ví proč, kapitán si byl jistý, že nemá co dočinění

s narkomanem. Znovu si muže prohlédl. „Jak víte, že jsem policis-

ta?“ řekl, aby narušil trapné ticho, ale především proto, že si chtěl

vytvořit další prostor pro zírání. Jeho pohled znovu sklouzl k cizin-

covým nohám. Černé kalhoty i kabát byly téměř do výše stehen pro-

máčené a pokryté blátem. Ať už to bylo odkudkoliv, tento muž přišel

pěšky. „Jen hádám. Sedíte tak, abyste měl přehled o celé místnosti,

a nevypil jste víc než jednu sklenici. Taky jste nespal, jen jste měl

zavřené oči.“ Kapitán zvedl obočí: „A na základě toho jste usoudil,

že jsem policajt?“ Cizinec se usmál a zavrtěl hlavou. „Ne. Prostě

poznám policajta, když ho vidím. Taky bych řekl, že jste nějaký…

hm… řekněme, kapitán?“ Kapitán se zamračil. „A nechcete mi taky

třeba říct, jak se jmenuju?“ odsekl.

„Sice bych mohl, ale vy nejste dost opilý, abyste to nevěděl,“

odpověděl muž s podivným úsměvem. Po několika sekundách si

policista uvědomil, co je na tom výrazu špatného. Nebyl to upřímný

úsměv, ale odkoukaná a pečlivě nacvičená grimasa, tenhle člověk

se nesmál, jen nastavil obličejové svaly do žádané polohy. „Kdo vlastně jste?“ zeptal se kapitán. Přítomnost cizince ho znervózňovala, byla mu nepříjemná. Neklidně se ošil. Najednou zaregistro-

val něco, čeho si zatím nevšiml. V kabátu nezvaného byla spousta

kapes a kapsiček, dlouhých a úzkých. Z jedné z nich vyčuhovala

špička flétny.

„Někdo, kdo vám může pomoci od téhle vodní pohromy,“ odtušil

tiše muž.

Cosi uvnitř kapitánovy hlavy vzneslo otázku tak neodbytnou, že

ji nakonec vyslovil i nahlas. „Proč?“ řekl. Většina lidí by se za nor-

málních okolností ptala spíše na způsob, jakým to chce ten chvástal

provést, protože lidé přece…

…nedokážou ovládat počasí. Jenže on nevypadal, že by se

chvástal, myslel své prohlášení vážně. Ale kapitána trápilo něco

úplně jiného než potíže s deštěm. Všudypřítomná voda v porovnání

s důvodem k jeho alkoholismu mu nebyla ničím než jen další nepří-

jemností v řadě.

„Kdybyste tady byl radši kvůli těm zmizením,“ broukl nenaloženě.

Jeho neočekávaný společník naklonil hlavu ke straně. „To spolu

souvisí,“ odpověděl. „Kvůli tomu jsem tady také.“

„A kdo vlastně jste?“ dožadoval se kapitán informací. „Krysař?

Šaman?“ dodal ironicky, dávaje tím najevo, že postřehl bílý náústek

píšťaly.

Muž na něj vrhl dlouhý, nic neříkající pohled. „Ne,“ řekl nakonec.

„Exorcista.“

Kapitán klopýtal po ulici, po kotníky ve vodě, a drtil mezi zuby

tiché kletby. Nikdy, nikdy si neodpustí, že toho chlapa poslechl, civi-

listé mu přece neměli co rozkazovat. Rozčileně kopl do zkalené hla-

diny, aby si ulevil. Docílil jen toho, že si vysoké boty naplnil vodou.

„Ksakru,“ zamumlal rozladěně. Dneska vážně nebyl jeho den. Vlast-

ně… nebyl to ani jeho rok. Celý začátek toho roku nestál ani za pli-

vanec, natožpak cokoliv jiného. Sežeň mi starostu, přiveď ho sem.

A kde ho asi tak mám hledat, co? Je zatraceně víkend, kdo ví, po

kterých čertech lítá, zavrčel na svůj odraz ve špinavém skle okenní

tabulky jednoho z domů, které míjel.

No, aspoň to zkusí. S trochou štěstí bude starosta na dovolené.

Nebyl.

Starosta, kapitán a cizinec seděli u stolu. Ve vzduchu se vznášelo

nepříjemné ticho, jak zívali jeden na druhého. „Tak co to má zname-

nat?“ řekl starosta nakonec a podrbal se na vznikající pleši. Kapitán

neklidně poposedl. Nakonec byl donucen najít člověka schopného

přesvědčit starostu, aby sem přišel. Sám by to nedokázal, se sta-

rostou nebyli přátelé, především proto, že kapitán ho považoval za

nadutého, sebestředného idiota.

„Tohle město je prokleté,“ řekl muž. „Vy je nevidíte, ale já ano.

Všude tady kolem jsou démoni, což je také důvod, proč jsem zde.

Dokážu vás jich zbavit, ale ne zadarmo.“ Tlustý starosta se zatvářil

téměř pohrdavě. „Na takové věci dneska nikdo nevěří.“ Exorcista

přimhouřil oči. Zničehonic vztáhl paže a uchopil oba své společníky

za zápěstí. „Dávejte pozor,“ téměř zašeptal.

Jejich tváře znehybněly. Oba muži zbledli jako stěna, na čelech

jim vyrazily kapky potu. „Krása, že?“ konstatoval exorcista tiše. „Na

tohle já musím koukat pořád,“ dodal a pomalu uvolnil sevření, načež

znovu položil dlaně mírumilovně na stůl. Starostův obličej měl bar-

vu tvarohu, kapitán byl lehce nazelenalý a vypadal, že není úplně

pánem svého žaludku. „Bože můj,“ vydechl a ztěžka polkl. „Jak je

tohle možné?“

„To ta spousta vody,“ řekl nezúčastněně tmavovlasý. „Funguje

jako obrovská masa sběrače energie, proto mají démoni rádi vlh-

ko.“ S přimhouřenýma očima pozoroval oba své společníky. To, co

jeho prostřednictvím viděli, jim zmrazilo krev v žilách. Muž na oka-

mžik zauvažoval nad tím, zda by se rozbili, kdyby do nich šťouchl,

ale pak si to rozmyslel a místo toho, aby něco podobného zkoušel,

spojil prsty na rukou a naklonil se kupředu. „Když odejdou démoni,

odejde i déšť,“ pronesl do ticha, „a lidé se přestanou ztrácet.“

„Co za to chcete?“ zeptal se starosta přiškrceným hlasem, jak-

mile si byl jistý, že znovu ovládá svůj hlas. „500 000 liber.“ Odpověď

způsobila, že starostovi se vzpříčila další slova v krku, div se neu-

dusil. Když se mu podařilo znova popadnout dech, vypravil ze sebe:

„To nemůžete myslet vážně, člověče!“

„Naopak, myslím to smrtelně vážně. A ocenil bych, kdybyste mi

nenadával do lidí.“ Na okamžik se zamyslel. „Potíž je v tom,“ řekl,

„že takové množství peněz se nemůže jen tak ztratit, ale zaplatit za

službu, která neexistuje, tedy exorcismus, a krom toho osobě, která

není člověkem a nemá jméno, je nemožné.“

Starosta nakrčil čelo. „Když nejste člověk, tak co jste?“ Muž se

zašklebil, ale neřekl nic. Znovu nastalo ticho, kapitán se tvářil kysele

a starosta střídavě brunátněl a bledl, jak se mu znovu a znovu vra-

celo to, co před chvíli viděl. „A proč mizí lidé?“ zeptal se nakonec.

„Proč myslíte?“ zeptal se exorcista, ale pokračoval, aniž čekal na

odpověď. „Něco k zakousnutí po ránu, snídaně, snídaně a snídaně,

svačina, oběd, zákusek, drobná jednohubka mezi jídly, dvě večeře

a možná nějaké to ocucávání kostí před spaním. Až na to, že málo-

kteří z nich doopravdy spí.“

Jeho slova zůstala viset ve vzduchu, když si oba představili prá-

vě popsanou situaci. „Já nějaký způsob najdu,“ zanaříkal starosta

nakonec. „Jen nás té pohromy proboha zbavte.“ Exorcista sebou

lehce škubl. „Taky bych byl docela rád,“ řekl, „kdybyste v mé přítom-

nosti nevyslovoval Jeho jméno.“ Ukázal prstem vzhůru. „Vždycky

z toho dostanu vyrážku po celém těle. Bude lepší, když budete klít.“

Oba pokrčili rameny. Exorcista vstal a znovu přinutit své obličejo-

vé svaly, aby se zformovaly do něčeho, čemu by se při dobré vůli

dalo říkat úsměv. „Starosto, buďte tak laskav a dejte vyhlásit rozhla-

sem, že v rámci bezpečnosti by nikdo neměl být přes noc na ulici.

Vymyslete si nějakou příhodnou výmluvu, třeba něco o kritickém

stavu vody, nebo co já vím. Sice nepředpokládám, že by se kdoko-

liv promenádoval v noci deštěm a po kotníky v bahně a vodě, ale

náhoda je těžko předvídatelná potvora.“

Kapitán podupával na obrubníku, aby si rozproudil krev v nohách.

Byla mu zima. Starosta se už uklidil do bezpečí svého domova, ale

trval na tom, že někdo musí být procesu přítomen, a chudák policis-

ta byl první po ruce. Exorcista oznámil, že to nebude trvat dlouho,

než začne. Policista se na něj podíval. „Můžu se na něco zeptat?“

Tmavovlasý muž přikývl. „Zkuste to.“

„Jak je možné, že je vidíte, a proč vám vadí, když se někdo

dovolává... no, vy víte koho?“ Nastalo ticho. Po několika neskutečně dlouhých sekundách se muž otočil ke kapitánovi. Jeho oči

plály a ve slabém nažloutlém světle pouličních lamp se zdálo, že

slabě nazelenale září. „Přílišná zvědavost není zdravá,“ podotkl

tiše. „Ale proč ne, povím vám to. Znáte příběh o krysaři z Hameln?“

Když jeho společník beze slov kývl hlavou, pokračoval: „To jsem já.

V zásadě jde o to, že jednou se v Pekle stalo něco, co se stát nemě-

lo, a moc vládců podsvětí sama o sobě nemohla zakročit. Schá-

zel jim poslední faktor, někdo, kdo bude schopen vládnout temným

tónům exorcistických píšťal, protože oni sami se jich nemohli ani

dotknout. A tak našli člověka, tehdy ještě hloupého a naivního,

a slíbili mu nesmrtelnost výměnou za občasnou službičku. Přistoupil

jsem na to a dodnes si svůj čin vyčítám. Přišel jsem o duši, o lid-

skost, o všechno. Jediné, co mi zbylo, je tahle věc.“ Sáhl do kapsy

a vytáhl flétnu. Usmál se na ni a zvolna ji přiložil k ústům. „Možná

byste si měl zacpat uši. Hraju docela falešně,“ řekl zamyšleně.

Nadechl se. Vzduchem zazněly první tóny, děsivé, zmučené.

Kapitánovy ruce se samy přitiskly k jeho uším v pokusu se bránit

pomyslnému rozžhavenému drátu, který jako by mu projel celým

tělem. Najednou ale všechno ustalo a z potrhaných zvuků se

vyloupla melodie, jemná, krásná, povznášející. Exorcista zavřel oči

a vstoupil do vody; ta se rozestoupila a on kráčel po vlhké zemi. Se

zavřenýma očima šel ulicí; z hladiny se začaly zvedat obláčky páry

podivných tvarů, z nichž si některé kapitán dobře pamatoval; viděl

je před několika hodinami v baru, jen ve výrazně hmotnější formě.

Přestalo pršet a prudce se oteplilo.

Voda začala vřít.

0

Veronika Holečková /16/

Svět přes jehlu

Je tma. Ticho a já se probírám. Cítím, jak se mi vrací vědomí. Ze

světa zítřka jsem znovu tady, v realitě. Pomalu otevřu oči a zjišťuji,

že jsem doma. Tak jako každý den, týden, měsíc, rok.

Nejistě si promnu oči a opřu se o lokty. Přímo naproti je pootev-

řené okno. Vane z něj příjemný podzimní vánek. Venku jsou hustá

šedivá mračna, slunce nemá možnost prokouknout. Další sychravý

den. Postavím se nohama na pevnou zem a vstanu. Všude je pode-

zřelý klid. Rozhlédnu se po pokoji, který spíš vypadá jako skladiš-

tě. Povalují se tu všelijaké věci. Od oblečení přes knihy, cédéčka,

odpadky až po květiny? Co tu proboha dělají květiny? Sama pro

sebe se usměju.

Přejdu ke dveřím a rozhodnu se opustit tento sklad, který určitě

skrývá spoustu dalších zajímavých věcí. Stisknu kliku a vejdu do

obýváku. Všude panuje naprostý klid. Podívám se do postele rodi-

čů, je prázdná. Že by znovu byli pryč? Neuvěřitelné…

Bez dalšího váhání jsem přešla do kuchyně. Můj žaludek na

mě nehezky vrčel, je na čase něco sníst. Když jsem však otevřela

lednici, přišlo zklamání. Vůbec nic v ní nebylo. Se vztekem jsem ji

zavřela a otočila se ke kredenci. Nevzdávala jsem se nadějí, které

po otevření chlebníku a prohledání různých skříněk, znovu zemřely.

Rychle se rozplynuly. Bylo to k uzoufání smutné.

Pro mě to znamenalo, že se musím vydat ven a nějaké jídlo si

obstarat. Jít ven? Z vyhřátého pelíšku? Vážně se mi moc nechtělo,

ale můj žaludek mě donutil vydat se na cestu. Rychle jsem se pře-

vlékla, vlasy si stáhla do ohonu a obula si boty.

Dveře se za mnou těžce zavřely. Po celé chodbě se rozléhala

podivná atmosféra. Všude vládlo ticho a to mě děsilo.

Sešla jsem několik poschodí a otevřela dveře ven. Co se děje?

Proč je tu takové ticho? Určitě je jen brzy ráno, proto tu nikdo není.

Snažila jsem se za každou cenu uklidnit. Vydala jsem se tedy vstříc

nejbližšímu obchodu s potravinami.

Koukala jsem po okolí a snažila se přemýšlet, ale jako by uvnitř

mé hlavy bylo jakési… prázdno. Prostě jsem nemohla přemýšlet,

v mé hlavě jakoby nic nebylo. Opravdu zvláštní.

Mračna byla hustě šedá a splývala v jeden celek, který zakrýval

celou oblohu. Byla tak hustá a neprostupná. Je tam nahoře ještě

slunce?

Rozhlédla jsem se kolem a snažila se zaposlouchat do zvuků pří-

rody. Jen… kdyby to šlo. Žádní ptáci, žádný hmyz, zkrátka nic. Lidé

už vůbec ne. Copak přišla nějaká nukleární katastrofa? Mimozemšťa-

né? Kam všichni zmizeli? Má hlava se začala plnit spoustou různých

otázek, ale ani na jednu z nich jsem neznala odpověď. Kdyby však

odešli, museli by mi o tom říct, určitě. Vzbudili by mě, nebo ne?

Zastavila jsem se. Rozhlédla se kolem a pozorovala domy. Vypa-

daly jako by v nich nikdo už pěknou řádku let nebydlel. Zdály se tak

prázdné, opuštěné. Procházela jsem kolem nich a koukala do oken.

Nikde nic. Zvláštní. Ale… počkat! V jednom z oken jsem zahlédla

osobu! Byl to jen zlomek vteřiny, ale měla jsem pocit, že tam někdo

stojí. Nevím, jak vypadala, jestli to bylo děvče nebo chlapec, mladík

nebo stařec. Podívala jsem se tam znovu, ale okno bylo prázdné.

Přeběhl mi mráz po zádech. Bylo to děsivé. Jak vystřižené z nějaké-

ho hororového filmu. Ale copak jsem nějaký strašpytel? Začínám

už jen blouznit z toho opuštění. Má mysl si vytváří fiktivní obrazy.

Snažila jsem se na to nemyslet, ale bylo opravdu náročné vytěsnit

tu myšlenku z hlavy.

Šla jsem pomalu a snažila se zůstat klidná, ale celou dobu jsem

měla pocit, že za mnou někdo jde. Jako by mi skoro dýchal za krk.

Neměla jsem v úmyslu se otočit, bylo to příliš riskantní. Raději jsem

přidala do kroku a spatřila krámek. Došla jsem k němu a vstoupila

dovnitř.

Můj pozdrav zarazila prázdnota obchodu. Nikde žádná proda-

vačka, žádný zákazník, nic. A zboží? Nebylo po něm ani památky!

Rozpačitě jsem se rozhlížela po obchodu a snažila se něco najít.

V tu samou chvíli jsem zaslechla vchodový zvonek.

Prudce jsem se otočila, ale všimla si jen bílého mihnutí. Zamra-

zilo mě v zádech a srdce se mi rozbušilo. Tušila jsem, že pokud tu

zůstanu ještě o chvíli déle, něco se stane. Nechtěla jsem to risko-

vat, a tak jsem bez váhání vrazila do dveří a rozběhla se směrem

domů.

Rozhodla jsem se zavolat rodičům. Proč mě to nenapadlo dřív?

Musím vědět, co se to tady děje.

Běžela jsem, co mi jen nohy stačily. Opravdu nejsem žádný

sportovec, proto jsem každou chvíli musela zastavit, abych popadla

dech. Jenže každé moje zastavení mě vždy vyděsilo. Měla jsem

obavu, že něco, co jsem spatřila v obchodě, je stále někde v mé

blízkosti.

Moc tomu nepomáhala ani má představivost, která si v mysli

vytvářela vlastní obrazce a zvuky, které nemusely být ani reálné.

Ale jak to můžu vědět?

Strach mě rozežíral zevnitř, jako bych to cítila. Zvláštní pocit. Utí-

kala jsem, co mi nohy stačily, ale připadala jsem si jako zbabělec.

Proto jsem zastavila a otočila se. Třeba se mi to vše jen zdá.

Spatřila jsem dvě velké oči. Dvě obrovské vyvalené bílé oči.

Celým mým tělem projel proud strachu, který mě paralizoval. Zírala

jsem na to a tajil se mi dech. Prudce jsem se otočila zpět a zavrávo-

rala. Nespadla jsem, rozeběhla jsem se a běžela pryč. Ten pohled

mě natolik vyděsil, že jsem nabrala novou sílu a běžela snad ještě

rychleji než předtím.

Domov už nebyl daleko, ale mně se to celé zdálo tak nekonečné.

Proběhla jsem kolem domů, jako předtím, tentokrát jsem se nedíva-

la do oken. Nezajímala jsem se o to, co je kolem mě, zkrátka jsem

běžela. V hlavě mi stále znělo Běž! Běž! Je to za tebou! Děsivější

byl však fakt, že to byla pravda. Byla jsem neuvěřitelně vystrašená.

Víc, než si dokážete představit.

Do nohou mě začaly chytat křeče, píchalo mě v bocích a sotva

jsem dýchala, ale domov už nebyl daleko. Nechtěla jsem se vzdát.

Sil mi každou chvíli ubývalo. Tak nějak už jsem tušila, že domů

nedoběhnu. Funěla jsem jak parní lokomotiva a těžce jsem dýchala,

v puse jsem měla sucho a neměla téměř žádnou sílu. Nedoběhnu.

Ale snažila jsem se. Běžela jsem a běžela a…

Pomalu jsem se vzpamatovávala. Ležela jsem na zemi, cítila

jsem to. Buď jsem upadla, nebo jsem zkolabovala. To už bylo vlast-

ně jedno.

Jenže… ležím v posteli a byl to jen sen, nebo jsem stále venku a je

to krutá realita? Lehce jsem se zavrtěla a ucítila drobný štěrk, který se

mi zapíchl do kůže. To znamenalo, že je to vše hodně špatné. Otevře-la jsem oči a viděla jsem šedivé nebe, to mě trošku uklidnilo.

Zvedla jsem se a spatřila znovu ty dvě obrovské oči! Byly tak

neuvěřitelně blízko! To mě vystrašilo natolik, že jsem se zatraceně

rychle zvedla a s křikem utíkala směrem k domovu, který byl pár

metrů ode mě. Mé nohy byly těžké a s každým krokem ještě těžší.

Teď jsem však věděla, že to dokážu, musím. Udělala jsem dalších

pár kroků a ocitla se u dveří od domova.

Tentokrát však můj domov vypadal… jinak. Tak nějak neobydle-

ně a prázdně, mrtvě. Některá okna byla zatlučena dřevěnými prkny

a celé to vypadalo jen jako zřícenina.

Dveře byly, k mému štěstí, také zatlučené prkny. Kopla jsem do

nich, jenže se nic nestalo. Kopala jsem do nich znovu a znovu, až

se dřevo zlomilo a vznikla malá mezera. Ale byla příliš malá a ta věc

se ke mně přibližovala. Kopla jsem vší silou a vytvořila větší díru,

zaslechla jsem tříštění skla. Bylo mi jedno, co jsem rozbila. Prudce

jsem tam vlezla a protáhla se mezi střepy a dřevěnými třískami.

Přímo jako bych tam vskočila.

Projela mnou radost, že jsem na chvíli v bezpečí, ale pak jsem

náhle pocítila štípání na lokti. Au! Bolelo to a krev drobnými pramín-

ky dopadala na zem. Pokusila jsem se to ignorovat.

Vyběhla jsem schody a běžela přímo k našemu bytu. Po cestě

jsem jen tak po očku sledovala okolí. Všechno vypadalo tak poniče-

ně, staře a opuštěně. Některé dveře byly zatlučené prkny, jiné zase

dokořán otevřené a jiné normální. Nechápala jsem, o co tu vlastně

jde. Vyběhla jsem do dalšího patra, jak nejrychleji jsem mohla,

a zamířila přímo k našemu bytu. Dveře byly dokořán, což mi pomohlo.

Vtrhla jsem dovnitř. Naposledy jsem se otočila a spatřila ty velké oči

ve dveřích. Málem jsem vykřikla, ale stihla jsem si rukou zakrýt ústa,

takže jsem výkřik zadržela. Otočila jsem se zpět a zamířila do své-

ho pokoje. Vypadal úplně stejně, jako když jsem vstala. Zdálo se, že

v celém domě je jen můj pokoj v pořádku. Byla jsem z toho zmatená.

Hlavou mi znovu probleskla myšlenka, že mě to něco stále sle-

duje. Jediné, co mě napadlo, bylo schovat se pod peřinu. Prudce

jsem skočila na postel lehla si pod přikrývku.

Mlčela jsem, ani nedutala. Strach objímal celé mé tělo. Začala

jsem se třást a bylo mi špatně. Žaludek se mi svíral v křečích, nohy

jsem měla ztěžklé a neuvěřitelně mě bolely. Nejhůř však dopadla

moje ruka. Krev už tolik neproudila, ale stejně jsem cítila teplé pra-

mínky stékající na prostěradlo. Zavřela jsem oči a doufala, že se

probudím.

Kroky. Ozvaly se kroky. Zatajila jsem dech a srdce mi bušilo tak

rychle, že to snad reálně ani nebylo možné. Co teď? Takhle to kon-

čí? Ale… co když to jsou rodiče? Co když jsem doposud jen spala

a nyní už bude vše normální? Zaváhala jsem. Sama jsem tomu

nevěřila, protože všude kolem bylo stále to nesnesitelné ticho.

Náhle se ozval jakýsi zvuk. Něco jako mlasknutí, stěží se to dá

popsat. Zkameněla jsem.

V jednu chvíli mi přišlo, že jsem ani nedýchala. Po dlouhé odmlce

jsem však vydechla. Cítila jsem podivné záškuby v pořezané ruce.

Nevím, nad čím jsem v tu chvíli přemýšlela, ale sebrala jsem posled-

ní zbyteček odvahy, který ve mně zbyl, a zdravou rukou jsem ze sebe

strhla přikrývku. Přímo nade mnou byly ty dvě obrovské oči! Neudržela

jsem se a z plných plic zařvala. Oči se vyvalily ještě víc. Začaly vydá-

vat prazvláštní zvuk, znělo to jako syčení. Prudce mě udeřily do hlavy.

A pak jsem nemohla dýchat.

Ztratila jsem se ve tmě. Všude vládl chlad a temnota. Mé tělo se

ocitlo v podivné části mého vědomí. Bylo mi špatně a připadalo mi,

že neexistuji.

Probudily mě až ostré paprsky slunce. Otevřela jsem oči a zjis-

tila, že jsem na ulici plné živých lidí. Překvapeně jsem se na ně

dívala. Nenapadlo mě zjistit, kde jsem, či proč tu jsem. Zajímaly mě

jen ty chodící osoby. Každá vypadala jinak, opravdu zvláštní. Moje

hlava tu myšlenku zkrátka nedokázala přijmout. První věc, kterou

jsem zaregistrovala, bylo, že sedím na ulici. Kolem mě se povalova-

la spousta špinavých věcí.

Sklopila jsem zrak a podívala se na své ruce, nohy. Mé tělo

pokrývaly jen potrhané cáry hadrů. Zvedla jsem ruce a se zájmem

si je prohlížela. Připadalo mi, jako by nebyly moje. Vůbec mi nepat-

řily. Opravdu zvláštní.

Náhle jsem si však všimla něčeho na mé paži. Párkrát jsem nevědomky zamrkala a strhla cár z ruky. Zděsila jsem se, když jsem

to uviděla. Bylo tam několik drobných vpichů. Některé podlité, jiné

zhnisané a z jednoho dokonce proudila krev. Odvrátila jsem zrak.

Můj mozek, který celou dobu byl zahalen v jakési mlze, si začínal

uvědomovat, oč tu kráčí. Pomalu jsem otočila rozbolavělou hlavu

a pohlédla na zem. Malé blýskavé střípky a vedle zbytky z injekční

stříkačky.

Teď už se všechny dílky skládačky pomalu dávaly dohromady.

Něco uvnitř mě už tušilo, ale mozek stále tuto informace nechtěl

přijmout, nechtěl si to připustit.

Mé tělo náhle ovládl silný třes. Ruce se mi rozklepaly, žaludek

se bolestivě sevřel a hlava jako by se měla každou chvíli rozletět do

všech stran. Teď se má mysl rozjasnila. Mozek přijal veškeré infor-

mace a já si uvědomila, že si musím najít další dávku. Jinak tady

chcípnu v křečích jako nějaké zvíře.

Tahle odporná závislost mě pomalu zabíjí zevnitř. Něco ve mně

to tuší, ale nejsem schopná s tím nic dělat, nemůžu. Jsem závislá

na té malé rozbité stříkačce, a pokud neseženu jinou…

Ztěžka a pomalu jsem vstala. Mé tělo se vzpouzelo a všemi jed-

notlivými buňkami mi projela neuvěřitelná bolest. Krutý návrat ke

každodenní realitě…

Adéla Halíková /18/

Osika

Uvědomělý neuvědomělým

Ptáte se mne, jak moc jsem stár? Netuším, však stojím zde již

tak dlouho, že jsem dočista zdřevěněl. Ach, vy lidé, proč se mne na

takové věci tážete? Vždyť vy jste přeci odborníci - nasadíte okuláry

a pravíte:

„Ten strom musí pryč, šéfe. Je moc silnej, moh´ by nám spadnout

na hospodu!“

Tak pravil ten pravý, jenž v dlaních svých tiskl láhev piva s pra-

šivými výpary.

Brrr. Celý jsem se zachvěl a chtěl zvolat: Jdi pryč, člověče, vždyť

já jsem silný kmet, jenž poklad času střeží.

O: „Dobrý den, jmenuji se Topol Osika.“

L: „Dobrý den, copak vás trápí, pane Osiko? A posaďte se, vždyť

se celý třesete!“

O: „Děkuji. Trápí mne lidská hloupost, pane doktore…“

L: (Posadí se ke svému stolu, listuje spisy)

„Takových je, pane Osiko…“

O: (Nadšeně pozvedne hlavu)

„Takže je na to lék?!“

L: (Bezradně zavrtí hlavou.)

„Ne, není…“

O: „V tom případě budu muset zemřít…“

Ach, hraběnko, kdybyste ten dnešní svět viděla… Proč jen mé

semínko přistálo právě zde a zapustilo do této země tak silné koře-

ny? Rostl jsem rychle, jako z vody, a zanedlouho už jsem mohl sle-

dovat svět za zámeckou zdí a široké okolí. To vy, má milá, jste zde

ještě nebyla.

Zámek se tyčil k oblakům, vše bylo cítit novotou. Překrásná stav-

ba, prý baroko. Hřebci ržáli v maštali a služebnictvo si prozpěvo-

valo. Až pak přišel den, kdy se vše do černého hábu odělo a slzy

tekly proudem… to náš pán - váš choť - zemřel… I já plakal a loučil

se s ním chvějivým hlasem svých lístků. „Sbohem, pane Kašpare

Zdeňku Kaplíři ze Sulovic, sbohem…“

Náhle jste se z černé mlhy vynořila vy, má nejmilejší. Běžela jste

travou, rosa odskakovala od vašich bílých bosých nohou. Vycháze-

jící slunce vám kreslilo svatozář a já stál v úžasu, oslepen tím kouz-

lem. Když se vaše něžná ručka dotkla mého těla, zachvěl jsem se a

stříbřitě zbělal. Vzplanul jsem k vám láskou! Vězte, miluji vás!

Každý den jste ke mně přicházela, hladila mé tělo a vyprávěla.

Když jste plakala, nakláněl jsem k vám své větve a chlácholivě zpí-

val. V létě jste sedávala na dečce v mém stínu a já se chvěl štěstím.

Má milá, paní Anno Terezie Cukrová z Tamfeldu, proč jen jste mi

zmizela?

A kam? Doufal jsme a věřil, že se mi vrátíte, však marně, již jste

nepřišla…

Nastala jiná doba, pod mou korunou na zámek přijížděly kočáry

plné knih a vzácných dřevin. Začal se stavět park, však nebyl to

park, kterému bych rozuměl, byl cizokrajný… Pan Josef Mánes mne

v té době sledoval a pokyvoval hlavou. Přinesl plátno a celý den

mne pozoroval. Vyprávěl jsem mu o vás, má paní…, a on si vše

štětcem zapisoval.

Pak přišla doba zlá a mé tělo popraskalo. Pohraniční stráž sem

vtrhla. Jako stádo slonů denně duněly jejich kroky. Baroko, střez se,

přišla potopa! Zdi se začaly bortit, zem řvala a ta krása krás náhle

zmizela. Davy chamtivců se přišly nažrat, pryč, chásko nevychova-

ná! Jak supi snesli se na zem a brali vše, co zbylo. Ach, má paní,

jak moc mne to bolelo! Věřte, že míza vřela v mých žilách! Však

nezmohl jsem nic, mohl jsem jen plakat, když byl zámek r. 1978

zbourán. Světe bez citu!

Místo zámku vznikl statek, koní zde bylo pár, všude se ozývalo

bučení krav. Poznal jsem svého nového pána. Nebyl zlý, nebyl hlou-

pý, uměl se usmát a naslouchat. Měl rád koně a plavil je v přehra-

zeném potoce. Dovoloval dětem, aby se povozily…, to byly zase na

chvíli dobré časy. Tak jako ho měli rádi sousedé, tak jsem ho začal

mít rád i já. Můj pane, kéž byste tu byl…, vy byste tohle nedopustil.

Žel, můj pán zemřel, odešel a nechal nás tu všechny ve zlověstné

černotě. Synové se hádali, kdo bude novým pánem. Světe cham-

tivý!Nový pán, nová doba. A já tu zůstal sám, tak sám. Bez pochope-

ní, bez lásky.

„Pryč s ním!“ „Moh´ by nám spadnout na hospodu!“ „Moh´ by

někoho zabít!“

Já? Občané, lide křížský, proč mne soudíš? Své srdce na dlani

mám, rozdal bych ho klidně vám! Dýchám pro vás…

Dívčino s bílou pletí, kam hledíš? Na mne? Také mě soudíš?

Usmíváš se? Jdeš blíž…, svou něžnou dlaní mé tělo hladíš…, ach…,

máš medový hlas, chlácholivý. Kéž bys mi tak mohla pomoci.

Vrátila ses? Co to děláš? Mé tělo provazem obepínáš…, měříš

mne ve výšce 130 cm, to je nějaké pravidlo? Obdivně hledíš a šep-

táš: „Jsi tak krásný, kéž bych tě zachránila.“ Fotíš mne…, líbím se

ti? „Ten strom se stejně pokácí, už ať tě tu nevidím!“ Křik? Proč na

tebe křičí? Člověče, nech ji, nic ti nedělá! Kam jdeš? Proč odcházíš,

nenechávej mě tu!

Tak moc bych chtěl znát cestu zpět, do dob, kdy ještě existovala

čest, morálka a láska ke všemu živému! To už jsem opravdu tak

stár, že musím zemřít? Proč? Co jsem komu udělal?! Hraběnko, má

paní…, statkáři, pane můj moudrý…, chlad mnou prostupuje, chvěji

se a bojím. Tak moc bych chtěl žít!

0

Epilog:

Sepisuji tyto řádky a pláči, slzy se mi kutálejí po tvářích jako perly

z přetrženého náhrdelníku…, jedna, druhá… PROČ?! Kdo dal lidem

právo rozhodovat o všem, co s námi sdílí svět? To už v nás není ani

špetka pochopení a lásky? Opravdu už jsme jen chamtiví a bezo-

hlední vůči ostatním, kteří žijí na stejném světě? PROČ?!

Topol osika zatím v malé chodské vesničce Újezd Svatého Kříže

stojí. Ve výšce sto třicet centimetrů má obdivuhodný obvod 7,65 met-

ru, lístky zpívá píseň svého života. Chtěla bych mu dát možnost zpívat

i v letech příštích, aby lidé nezapomněli na to, co se odehrálo. Přistupte

k němu, vezměte ho do náruče, zavřete oči a naslouchejte… Bude

vám vyprávět o starých dobrých dobách…

Rozsudek:

Pan Osika se tímto rozhodnutím odsuzuje k trestu smrti.

Rozsudek bude vykonán za účasti davů v podzimním čase roku

2014.

Poznámka autora:

Kolik nevinných ještě bude muset padnout za lidskou hloupost?

Kolik čistých duší bude trpět kvůli bezohlednosti a namyšlenosti

druhých?

Kolik z nás padne za dobrou věc a kolik z nás si raději vezme

černé brýle a přizpůsobí se?

Tereza Vlčková /18/

Mučírna

Připoutali mě na chladné sterilní křeslo.

Sedím na něm úplně strnule, všechny svaly napjaté, břicho se mi

stahuje děsem. Chlad a hrůza se šíří do všech mých údů jako kyse-

lina, která spaluje cévy a svaly a tvoří z nich nekončící agónii.

V levé ruce svírám balíček kapesníků, je to to poslední pomyslné

stéblo trávy, kterého se chytá topící. Já se netopím, nýbrž dusím.

Můj dech se zkracuje a změlčuje, když mi otevírají pusu a vkládají

lesklé nástroje. Jeden z nich dosahuje dozadu do úst, za stoličky, až

se mi žaludek naprázdno kroutí.

Ještě nedávno, ještě dnes ráno, jsem byl obyčejný, nezajímavý,

průměrný člověk. To všechno tady skončilo.

Oči mám křečovitě zavřené a snažím se, co mi síly stačí, počítat

vteřiny, ovečky, cokoliv. Jenže mysl mi pořád utíká, nedokážu se

zasnít, tentokrát ostře vnímám jen to, co je teď a tady.

Nedokážu vypnout, i když by se mi to tak moc hodilo. Moje mysl

jde zkrátka proti mně, když to nejméně potřebuju, ale už se nedá

nic dělat.

Přesouvám ruku na podpěrku na ruce a zadírám nehty do pota-

hu. Chci ho protrhnout, chci vidět výplň, nesmyslně mu také chci

způsobit bolest, ale nejde to, moje nehty nejsou dost ostré.

Nejhorší jsou vteřiny předtím. Než se to stane, stokrát si to

můžeme představit, ale vždycky je to jiné než v naší hlavě. Na tohle

jsem se připravoval dlouho. Snažil jsem se posílit ducha i tělo, ale

teď už vidím, že jsem příliš slabý. Vlastně si za to můžu jen a jen

sám, že tady sedím. Nebyl jsem dobrým člověkem, neplnil jsem své

povinnosti. Tohle je můj trest…

Mučitel natahuje čirou tekutinu do stříkačky. Dlouhý tenký nástroj

náhle vystřídá jehla. Zarývá se mi do měkké červené tkáně úst, do

jednoho z nejcitlivějších míst těla. Cítím tlak a bodavou bolest, do

pusy mi teče tekutina, ale všechno mám tak zmrtvělé strachy, že

nevím, jestli se mi to jen nezdá. Nejspíš je to jen moje vlastní krev.

Mám pocit, že se topím, nedostává se mi kyslíku. Nedokážu pohnout

ani brvou, jsem napjatý jako struna, tělo v jednom ohni. Pusa se mi

svírá v bolestné křeči, ale i tak mi ruce automaticky vylétnou nahoru.

Chci ho odstrčit, zabránit mu, aby mi dál působil bolest, ale drží mě pevně a nepřestane, dokud jeho dílo nebude dokončeno. Nebudu

potom lepším člověkem, budu troska.

Jehlu mi tlačí přes tvrdé patro dál a dál. Tekutina, kterou mi vstři-

kuje do tkáně, pálí, štípá, všechna bolest se soustředí do toho jedi-

ného místa. Nebudu první, kdo tady najde smrt.

Oči mého mučitele se zdály nejdřív tak přátelské, když mě zval

dál a říkal, ať se v klidu posadím, ale teď, když má zbytek obličeje

zakrytý rouškou, jsou pichlavé jako špendlíky. Pálí mě na tváři jako

oči samotného Ďábla.

Na vteřinu se odvážím vystoupit z konejšivé temnoty svých

víček, kde jsem byl jen sám se svým vědomím a bolestí. Otevírám

oči, které jsou teď plné hrůzy, děsu a úpěnlivé, ač tiché prosby. Na

okamžik vidím v těch jeho, že si to snad i užívá. Pod rouškou se

mu nepochybně blýskají dokonale bílé zuby, které na mě ironicky

a posměvačně šklebí.

Zadívám se na okamžik jinam, na stěnu a ostré světlo nad sebou,

snažím se dýchat. Moje oči ale nesnesou tak jasné bodové světlo,

musím je znovu zavřít. Jako kdyby snad chtěl, abych se nemohl

podívat, abych byl odsouzen tápat v temnotě a jen hádat, co se

mnou bude dál.

Nádech, výdech, nádech… Snažím se nekřičet, opravdu se

snažím, ale dochází mi síly. Ta bolest, strach, úzkost, drtí mě to, sví-

rá na prsou. Ta smrtelná křeč, ta agonie mě nechtějí pustit. Navždy

mě budou držet ve své moci, společně s jejich pánem.

Najednou, jako zázrakem, tlak i štípání konečně povolují.

Jenže vím, že to není konec. Ta úleva, ten slastný okamžik je

jen sladkou zástěrkou něčeho daleko horšího. Je to nebe před

očistcem. Je to sladkost, kterou se mají trpící ukonejšit, aby jejich

nekonečná muka byla ve velkolepém finále daleko strašnější. Je

to lízátko podržené před hladovějícím dítětem jen proto, aby moh-

lo být zvednuto do výšky, ve které na ně nebohé dítko nikdy nedo-

sáhne.

Mučitel si připravuje děsivě vrčící nástroj s ostrou špičkou. Světlo

se od ní odráží jako od vzácného klenotu. Musím znovu zavřít oči,

dělá se mi nevolno. Ale kdybych se dál dívat, mohl bych omdlít.

To by mi pomohlo, alespoň malá úleva, jenže on by nepokračoval,

dokud bych se neprobudil, to vím jistě.

Pacient musí být při vědomí, aby mohl být zákrok vykonán správ-

ně, říkali. Pacient musí být při vědomí, aby si mučitel mohl do posled-

ní kapky vychutnat jeho bolesti, jako drahého vína, taková je pravda.

Tady už nejsem nic, jen hadrová panenka v jeho rukou. Tady

nejsem nic, ani člověk. Jsem postavička odevzdaná na smrt. Jsem

jen otevřená ústa a nekonečná, ach, nekonečná bolest.

Znovu zavírám oči, které jsem si dovolil na okamžik pootevřít

a tlumeně vnímám tlak, tentokrát neurčitější než předtím. Vrče-

ní nástroje se změní a nabere trochu vyšší tón, když jeho špička

narazí na překážku na mé tváři. Nemohu odsud odejít nepozna-

menán.

Pořád to cítím a trvá to tak nekonečně dlouho. Moje hrdlo je

sevřené, nemůžu polknout ani se zavrtět. Všechno na mě zoufale

křičí, ať uteču, jenže to nejde. Celou svou bytostí se napínám k útě-

ku, ale nemohu, nemohu se osvobodit!

Držím hlavu tak, jak mi přikazuje a on po chvíli od své pomocnice

požaduje vatový tampón.

Na obdélník igelitu, kterým mi přikryl trup, dopadají kapky mé

vlastní krve. Když koluje v mých žilách pod bledou kůží, znamená

život a sílu, ale tady, tak morbidně obnažená na ostrém světle, zna-

mená jen a jen bolest a hrůzu. Měděný pach krve se šíří místností.

Trochu zvednu ruku z opěrky, několik nehtů se mi již zlomilo.

Vidím, že se mi třesou prsty, chvějí se a třepou stejně jako celé moje

bytí.Mučitel ještě několik minut pokračuje ve své práci, než mi koneč-

ně sundá igelit z hrudi.

Zjevně je se svou prací spokojený, když si stahuje roušku z tvá-

ře, vidím, že se skutečně usmívá. Jeho bílé zuby na mě svítí a pro

moje pálící oči je to na okamžik jediný bod na světě.

„Můžete vstát,“ říká a pokyne mi na stranu.

Moje úleva je nesmírná. Strach se pomalu mění, neutralizuje

a moje končetiny měknou, rosolovatí. Všechny svaly povolují, rame-

na mi úlevou poklesnou, žaludek se uvolňuje ze zamotaného uzlu.

Plíce se pomalu, ale jistě plní vzduchem prosyceným zápachem mé

vlastní krve. Zase můžu dýchat. Úleva se mi sladce šíří od krku až

do nohou, které mi připadají najednou lehké, připravené k letu.

„Na shledanou,“ říkám nesrozumitelně. Moje ústa, moje tvář

pomalu, ale jistě natékají. Bude trvat ještě dlouho, než budou stejné

jako dřív, než se budu moct ukázat na veřejnosti. Ale přežil jsem.

Přežil a na ničem jiném už nezáleží. Život venku najednou chutná

jako cukrová vata, je sladký a nadýchaný. Jeho útrapy a starosti

jsou pro mne v tuto chvíli tak malicherné, že se mi chce úlevou smát

i plakat zároveň. Do očí mi pomalu stoupají slzy úlevy. Ach, ano,

ano, já budu žít!

Už jsem skoro na cestě ven, moje vratké nohy nabývají s každým

krokem větší a větší jistotu.

Je to mučitelův hlas, jenž mě přimrazí na místě. Jeho pohled mě

mrazí v zátylku jako tisíc jehel.

On je vždy veselý, stejně jako jeho hlas.

„Ale pane, ještě nechoďte pryč! Počkejte v čekárně, než vás

sestra zavolá. Ještě vám musím opravit pětku vlevo dole!“

Eliška Straková /19/

Tisíce přátel zní

Když jsem byla ještě dítě, můj dědeček měl na zahradě čty-

ři včelí úly. Ráda jsem tam chodila poslouchat dokonalou sou-

hru symfonie hmyzu. Ležela jsem v trávě mezi lučními květinami,

a zatímco dědeček vyndával medové plástve, vypravoval mi pohádky

o krásné včelí královně, dělnicích a celém království, ve kterém žily.

Na sobě nosil bílý oblek, velké rukavice a přes obličej mu vedla

z klobouku síťka. Med voněl všude kolem a včeličky se slétaly

do malého otvoru v dřevěné bedýnce. Moc jsem toužila po tom,

abych se mohla k úlům přiblížit a svému dědovi pomoct a naučit se

být přítelem těchto maličkých okřídlených tvorů. Ale nemohla jsem.

Nesměla jsem dál než k dřevěné houpací lavičce pod vysokým oře-

chem asi deset metrů od úlů. Moje máma nedokázala přenést přes

srdce, že nejsem jako ona, že mám dědu na rozdíl od ní ráda. To byl

také jeden z důvodů, proč jsme oba měli zakázáno, abych se k těm

bedýnkám obdařených zlem – jak jim říkala máma - jen přiblížila.

Její výhružné poznámky padaly na dědu pokaždé, když se chystal

k práci. Za tohle jsem ji upřímně nenáviděla, ale i přesto jsem ji měla

ráda - pořád to byla moje máma.

Jednoho dne si dědeček všiml, že se jeho malá vnučka nudí.

Seděla jsem na houpačce pod stromem s obrázkovou knížkou

a nepřítomně se dívala do dálky. Snila jsem neustále o medových

plástvích, včelích kamarádkách a o sobě jako o malé blonďaté hol-

čičce s culíčky ve včelařské kombinéze. To jsem ale netušila, že

o pár dalších minut později se to stane.

Děda mě poprosil, jestli bych mu nemohla pomoci. Kdo by nesou-

hlasil. Je to jako vzít si sladký bonbon obalený v cukru, který je

schovaný na nejvyšší polici tak, abyste na něj nedosáhli. Oblečená

v ochranném obleku, s ohrnutými rukávy, nohavicemi, a dokonce

i obmotaná papírovou lepicí páskou, aby ze mě oblečení nepadalo,

jsem stála u houpačky. Šikovně jsem se navlíkla do rukavic a z klo-

boučku na hlavě stáhla síťku. Viděla jsem svět tak, jak jej vidí hmyz.

Tisíce milimetrových okének dělily vše přede mnou do škatulek,

jako kdyby se v každé odehrávalo něco významného.

Zvláštní, byla tu velice silná touha po poznání, ale proti tomu

stála rovněž silná slova mé matky, i přesto, že nikdo, kromě nás

dvou, doma nebyl. Měla jsem strach překročit tu pomyslnou hranici

a vkročit do, prozatím, neznámého prostoru za houpací lavičkou.

Dědeček se postavil vedle mě. Chvíli jsme se oba mlčky dívali do

dálky, přemýšlejíce každý nad něčím jiným. Já nad tím, co je správ-

né, a děda nejspíš nad tím, že mi udělá radost. Když mě chytil za

ruku, jako by najednou všechno, co mi bránilo jít vpřed, zmizelo.

Pomalu jsme se přibližovali k včelím domečkům a já cítila čím dál

tím větší nadšení. Děda mi vysvětloval, co smím dělat a co naopak

ne. Stoupla jsem si na široký špalek, který přinesl, abych viděla dov-

nitř úlu. Když otevřel jeho střechu, symfonie bzučení zesílila. Vče-

ličky se hnaly rychle ven a obklopovaly mne kolem dokola. Mezi-

tím, co jsem se nesměla prudce pohnout, jsem pozorně sledovala

vnitřní propracovaný systém, který měly včelky vybudovaný. Bylo to

neuvěřitelné a fascinující. Děda uvolnil jednu z prostředních pláství

a dovolil mi ji vytáhnout. Oči mi zářily jiskřičkami štěstí. Konečně

se mi splnil sen. Držela jsem v rukou dřevěný rám s béžovou výpl-

ní a černými hloučky včeliček. Moc pěkně to sice nevypadalo, ale

dobře jsem viděla nekonečno maličkých koleček, vyplněných slad-

kým medem. Pro někoho věc, kterou by nikdy nepodstoupil, pro mě

zažehnutá vášeň a láska ke včelařství.

Předala jsem dědovi v pořadí již třetí plástev a chystala se vytáh-

nout další, která byla uvolněná. Na okamžik mě napadlo, jaké by to

bylo cítit ty malé tvorečky na jemné kůži hřbetu svých rukou. Nepo-

zorovaně jsem stáhla rukavice, a zatímco děda odkládal plástev na

bezpečné místo, já jsem se vystavila život ohrožujícímu nebezpe-

čí. Nemotornými prstíky jsem chytila laťku a desítky včeliček se mi

nahrnulo na ruce. Příjemně šimraly. Viděla jsem v tom své vysněné

přátelství, měla jsem pocit, že mi někdo konečně rozumí. Začala

jsem se tiše smát, ale jakmile se dědeček otočil, vyděsil se a z pře-

kvapení jsem nechala ruce s pláství zapadnout zpátky do přihrádky.

Při nárazu jsem však stiskla dřevěnou laťku a bylo slyšet, že plástev

kdesi uprostřed praskla. Vše proběhlo během několika vteřin a moje

reflexy jakoby vůbec nefungovaly. Včelky v obraně vystrčily svá žiha-

délka a o pár sekund později byla v mé blízkosti cítit nakyslá vůně

včelího jedu. I přesto, že mě dědeček rychle odnesl do bezpečné

vzdálenosti, mé drobné ručičky byly ze všech stran, a především

na hřbetě, posety nespočetným množstvím žihadel. Pamatuji si, že

jsem v prvotním šoku křičela a pak nějakou dobu plakala.

Všechno ale bylo snadné, a tak se musela znenadání za plotem

objevit moje máma. Byla zdravotní sestra, a jelikož táta měl alergii

na včelí bodnutí, bylo dost možné, že ji mám taky. To se ale přesně

nevědělo. Máma spustila hrubě na dědečka, který mě držel v náru-

čí, a jako prevenci do mě pohotově zapíchla injekci s Epiferinem.

Anafylaktický šok naštěstí nenastal, což znamenalo, že alergie se

u mě neprokázala.

Pláč odezněl a začal dlouhý proces vytahování žihadlových háč-

ků. Seděly jsme s mámou u stolu, na kterém byl kostičkovaný čer-

veno-bílý fóliový ubrus. Pinzeta pod vedením maminčiných prstů

zručně vytahovala jednotlivá žihadla. Trvalo asi hodinu, než byla

všechna položena na bílém ubrousku, který skončil v ohnivém dole

našeho krbu. Na řadu přišla dezinfekce a několik metrů gázy. Ruce

nabraly červenou barvu a opuchly do dvakrát tak větší velikosti.

Nechtěla jsem plakat, ale tříprocentní roztok peroxidu vodíku šuměl

a štípal víc než ty včely. Po tváři mi stékalo několik slaných slz, za

což jsem ještě dostala vynadáno. Máma byla vůči tomu, co se stalo,

nekompromisně proti. Měla právo být nahněvaná.

Večer, když jsem v bledém světle stolní lampy seděla u kuchyň-

ského stolu, s oběma rukama zavázanýma a z barevného hrnečku

s motivem včeliček brčkem srkala kakao, jsem se rozplakala. Pohled

na obrázek mi trhal srdce při pomyšlení, že zemřely. Mé malé bez-

branné a nevinné kamarádky kvůli mně zemřely. Nechala jsem je

svou dětskou zvědavostí usnout na věky. Přišla jsem o ně navždy,

o ty, které mi rozuměly beze slov. Se slzami jako by se protrhla

hráz a nepřestávaly téci, ani když dědeček přede mne postavil moji

vlastní sklenici medu a objal mě. Utěšoval mě krásnými slovy, která

hladila moji zraněnou dušičku.

Nakonec mě děda vzal do náručí a odnesl po schodech nahoru

do mého pokoje. V peřinách s povlečením včelky Máji, kterou jsem

odmalička sledovala, mi také zrovna dvakrát dobře nebylo. Dostala

jsem od dědečka pusu na čelo, a než odešel, tak mi přečetl pohád-

ku na dobrou noc. S rukama položenýma na polštářích a s další

dávkou injekčního roztoku jsem pomalu usínala. Vím, že tu noc se

rodiče s dědečkem moc pohádali. V noci jsem se několikrát probu-

dila a slzy mi samovolně vytékaly ze slzných kanálků. Cítila jsem se,

jako bych ztratila blízkého člověka, jako bych ztratila kus sebe.

* * *

Dodnes nechápu vysvětlení, že některé včelky umírají v obra-

ně své velké rodiny, protože ji milují a je pro ně více než důležitá.

Vlastně to ani chápat nechci. I přesto, že je mi už sedmnáct let, mi

to nedává smysl. Proč by jinak zemřela moje vlastní matka, která

mě milovala nade všechno na světě, a proč by jinak zemřel můj

dědeček, který žil jen pro mě? Ačkoliv to bylo už před pár lety, moje

srdce je roztříštěné na mnoho malých kousků a drží u sebe pou-

ze silnou láskou, kterou mi dává můj táta. Že je Bůh nespravedlivý

a nechá zemřít ty, kteří se nemohli bránit, jsem pochopila už při

smrti svých včelích kamarádek. Tehdy mi bylo šest let. Byla jsem

nevinný blonďatý andílek s vlastním světem fantazie, kterému život

utrhal křídla. To mi popravdě zůstalo dodnes.

Na jednu stranu jsou všechny tyto úvahy směšné, pomyslím

si. Stojím v zasněžené zahradě v prostoru za houpací dřevěnou

lavičkou a vysokým ořechem čelem k úlům. Ruce mám zastrčené

v krátké, péřové modré bundě s kapucí a okolo krku mám omota-

nou barevnou šálu. Snažím se vypořádat s hromadami vzpomínek,

které mi zůstaly navždy uložené v paměti. Příroda pod sněhem jako

by byla mrtvá. Vypadá, jako by navždy usnula a neměla se už nikdy

probudit. Holé stromy, zatažená šedá obloha, ze které se snášejí

drobné sněhové vločky. A bezvětří.

Nacházím se v dokonale prázdné bublině světa, ve které jediné,

co zbylo, jsou jizvy, sklenice medu a čtyři oltáře pravdy.

0

Próza 20 - 23

Suchopárová, Žitková

Kateřina Suchopárová /23/

Variace

„And so is the Golden city blackened, A tak Zlaté město černá

with each step you take in my hall.

s každým tvým krokem v mé síni.

Marvel at perfection, for it is fleeting.

Žasni nad tou dokonalostí, neboť pomíjí

You have brought sin to heaven

Přinesl jsi hřích do ráje

and doom upon all the world.“

a zkázu celému světu.

Krok za krokem, pomaloučku a zlehýnka našlapoval, jako by se

bál o podlahu, snad si myslel, že by se pod jeho kroky mohla zničit.

Snad se bál jít svým obvyklým krokem, při němž se zem otřásala.

Dusot bot provázel jeho nepřeslechnutelný příchod. A přesto si tady

počínal obezřetně, působil téměř až bojácně ve své snaze nezpůso-

bit nějakou škodu. Jak směšné. Jak dojemné. Jak chvályhodné. Bylo

by tak, kdyby každý jeho krok ve zlaté síni nebyl tak zhoubným.

Na konci síně sedí ve svém zlatém trůně On, shlíží na vetřelce

a přemítá nad nastalou situací. Sedí a rukama si podepírá bradu,

lokty opřené o kolena. Zvláštní výjev, vypadá směšně, nedůstojně

Svému postavení. Ale na tom Mu pramálo záleží.

„Nikdy jsem nevěřil, že bych Tě mohl kdy spatřit,“ praví opatrný

návštěvník, když stane před pánem tohoto království. Troufale se

zadívá do jeho očí a marně v nich hledá zmatek, vztek či kterékoliv

jiné emoce. Žádné známky rozladění. ‚To je divné,‘ pomyslí si. ‚Být

na jeho místě, tak jsem příšerně rozhněván,‘ přemítá, co by asi tak

udělal On.

„Vítej v mém království,“ posměšně zazní hluboký hlas Stvořite-

le. Opře se o opěradlo trůnu a široce rozmáchne rukou.

„Království?“ udiveně opakuje cizinec. Neliší se příliš vzhledem

od toho, jenž sedí před ním. Jen ty vlasy jsou delší a tmavé. Cizin-

covy oči jsou černé, černější než kterákoliv prohnilá lidská duše,

odrážejí jeho nejniternější pocity, ať už jsou jakékoliv. Mohl by být

snadno čitelným, ale právě množství oněch emocí ho činilo nepřed-

vídatelným.

„Jistě. Alespoň to, co z něho zbylo. Jen si prohlédni, co tvůj pří-

chod způsobil. Jen si to dobře prohlédni,“ kousavě a přeci jaksi neu-

věřitelně mile dí Stvořitel.

Citát pochází ze hry Dragon Age.

Hnán Jeho vůlí tak učiní, i když nechce. Tak dlouho snil o tom, že

stane v této síni a dostane se mu Jeho odpuštění. S nemilou před-

tuchou se obrátil, spíš byl nucen se otočit a prohlédnout si důsledek

svých kročejů. Tam, kde stávaly sloupy z toho nejčistšího mramoru,

zbyly jen ohořelé trosky. V podlaze byly vypáleny jeho stopy. Ta čerň

přímo zářila. Tu a tam plápolal plamen neuhasitelného ohně. Požár

byl zažehnut a nebylo v ničí moci ho uhasit. Nebo ano?

V kontrastu té apokalypse zůstával nedotčený předek síně,

v celé své původní božské dokonalosti a neuvěřitelné kráse.

„Proč jsi to dopustil?“ zajímá se cizinec - Ničitel.

„Myslíš svůj příchod do mého království?“ ptá se řečnicky. Neče-

ká odpověď, to cizinec správně vycítí. „Jednou by sis sem našel

cestičku. Dříve, či později. Neboť mé milosrdenství je nekonečné

a blaženost se dotkne každého živého tvora. Stejně tak i odpuštění,

pokud se upřímně kaješ. Ale to ty přece moc dobře víš. Nepřivedlo

tě sem právě toto? Zbloudilá ovečka, hledající cestu zpět do svého

domova,“ pokyvuje hlavou a zamyšleně si ho měří.

„Mohl jsi tomu zabránit,“ obviní ho. Začíná litovat toho, že sem

přišel. Takhle to nechtěl, tohle přece nechtěl!

Stvořitel se rozesměje. „Ale, ale. Neměl bys mít radost? Neměl

bys být šťastný za zkázu nebeského města?“

„A neměl bys to brát vážně? Neměl bys zuřit?“ opáčí vztekle Niči-

tel.„Zuřit? Proč?“ udiveně se zeptá. „Nezapomínej, kdo jsem. A ty,

co mě tak rád očerňuješ, nezapomínej na svou roli v tomto chaosu.“

Přimhouří oči a podepře si hlavu rukou.

„Má role? A kterou myslíš?“ výsměšně se dotáže. „Já jako posel

zkázy, jako posel smrti, zvoník, co zvoní umíráček světu? Nebo já,

pouhý pěšák ve tvé moci, podřizující se tvým záměrům?“

Na Stvořitelově tváři se usadí blažený úsměv. Jako když je rodič

hrdý na své dítko. „Tvá chytrost a důvtip mě nepřestávají udivovat,“

pochválí ho.

Cizince pálí v očích slzy vzteku. Takhle si to doopravdy nepřed-

stavoval. To má být On? Laskavý a milý Stvořitel, jehož náruč přiná-

ší utěšení neklidným hříšným duším? Odvrátí zklamaně hlavu.

„Proč?“

„Ptáš se, proč jsem dopustil, abys svým příchodem přinesl zká-

zu všemu? Těžko říct,“ upřímně praví Stvořitel. „Zkus být chvilku

mnou. Denně naslouchám stovkám, tisícům proseb. Denně se sta-

rám o svá milovaná a nenáviděná dítka. A neuplyne jeden jediný

den, kdy bych měl klid. Neumí se o sebe postarat sami.“ Smutně

zavrtí hlavou.

„Tak proč jsi je tedy vůbec stvořil?“ pichlavě zní cizincův hlas.

Nenávist, temný plamen v jeho srdci zaplanul novým a silným pla-

menem. Však si vzpomíná, proč odešel z tohoto místa. Nemohl ho

vystát. Nemohl vystát ten jeho nepřirozený klid. Nemohl vystát jeho

vyhýbavé odpovědi na jakékoliv otázky, co mu položil.

„Proč jsem to všechno stvořil?“ zamyslí se. „Možná proto, že ta

samota by byla až příliš tíživá. Nešlo to jinak. Nutkavá myšlenka

opanovala můj rozum a mě nezbylo, než se jí podřídit, bez valného

dalšího rozmýšlení. Zvláštní, jako kdyby mně někdo tu myšlenku

vnutil,“ dumá nahlas.

„Proč jsi stvořil mne?“ vyruší ho z rozjímání cizinec.

„Tebe? Já jsem ty, ty jsi já. Má druhá polovička,“ pousměje se.

„A tvá touha spatřit zlatou síň nepramení ode mě. Nikdo jiný, jen ty

jsi přivodil tuto zkázu svou touhou po klidu a odpuštění. Pamatuješ?

Varoval jsem tě.“

„Myslíš ta temná slova na rozloučenou? Že já, jakožto hříšník,

nemám ani tu nejmenší možnost získat Tvé odpuštění? Že už nikdy

nespatřím tuto síň? Myslel jsem, že mě chceš jen udržet daleko od

sebe,“ vzpomíná Ničitel.

„Doufal jsem, že se časem vrátíš,“ přizná mu Stvořitel.

„Jak jsi mohl doufat v konec světa?“ vyděšeně se ptá cizinec.

„Jednoduše. Všechno, co má začátek, má i svůj konec,“ flegma-

ticky odvětí.

„Kdo jsi a co jsi s ním udělal?“ naprosto šokován třeští oči na

temného pána sedícího před ním.

„Bavíš mě,“ vypraví ze sebe Stvořitel, když se dosmál. „Tvá slo-

va jen dokazují, že tvá podstata se vrací do mě stejným tempem,

jako ty začínáš být dobrým. Odkdy tě děsí představa konce lidstva?

Neprohlašoval jsi tenkrát, že se jen krátce zdržíš ve světě, abys ho

poznal, nežli ho zničíš svým příchodem sem? Trvalo ti to déle, než

jsem si myslel. Byl bych přísahal, že se otočíš na prahu a vrátíš se okamžitě ke mně,“ pobaveně mu líčí své dojmy.

Cizinec před ním nečekaně zrudne. Marně hledá slova. „Pak

tedy splyneme opět do jednoho bytí?“ ujišťuje se.

„Ach ano. A vše začne znovu. Tedy poté, co vše skončí. Samo-

zřejmě. Vyhlédni z balkonu a sleduj poslední chvíle lidstva a celého

světa. Slyšíš? Už to začalo,“ Jeho hlas se zachvívá jakousi nezná-

mou nostalgií.

„Po kolikáté?“ rozbřeskne se Ničiteli.

„Přestal jsem to počítat,“ usměje se nevinně Stvořitel.

„Jsi krutý,“ obviní ho cizinec.

„Nejsem krutý, to se ti jen zdá,“ brání se.

Je teď těžké rozlišit, kdo je kým. Ten, co byl považován za Stvo-

řitele, se proměnil v průběhu hovoru. Čím chladněji mluvil, tím mu

rychleji zčernaly vlasy. A naopak, čím víc projevoval Ničitel lítost

nad svým příchodem, tím se prosvětlil. Jeho duši se dostalo klidu

a odpuštění.

„Už zas. Čas výměny a sjednocení,“ usmívá se nový Stvořitel

a obejme svého druha. Dva jsou opět jeden. Koloběh se uzavřel

a započal nový cyklus.

Andrea Žitková /23/

Žebrák

Viděl ho již z dálky. Tam, uprostřed parku, na bílé dlážděné cestě.

Sám. Nevyčníval, ba naopak. Moc toho nenamluvil, tiše jen pozo-

roval. Mezi všemi těmi lidmi byl jediný - žebrák. Nebyl zrovna nej-

mladší a na jeho hlavě se objevil už první šedivý vlas. Známka stár-

nutí. Byl strhaný a znuděný životem. Pod očima kruhy z nevyspání.

Roztrhané oblečení o žebrákovi říkalo téměř vše. Před ním ležela

malá plechová krabička, která prosila o každý malý peníz. Byla tak

malá, že svědčila o žebrákově skromnosti.

V pozadí, nedaleko za stromy, ho pozoroval muž. Vždy rád stál

a sledoval okolí. Také si všiml, jak lidé žebráka přehlížejí, jako by

vůbec neexistoval. Až si na malou chvíli pomyslel, jestli se mu to

vše jen nezdá. Začalo pršet. Milion kapek padal na milion míst, bez

pravidel. Však každá z nich byla jiná, každá něčím výjimečná. Je to

stejné i u lidí? Je každý člověk v životě něčím výjimečný a v životě

nenahraditelný? Byl každý zrozen pro určité poslání? Ptal se muž

tiše v hlavě sám sebe. Plno otázek a žádná odpověď. Tak jak náhle

a bez varování začalo pršet, tak vše skončilo a jen kaluže byly svědky

proběhlého deště. A protože byl zvyklý rázně se rozhodovat, otočil se

směrem k davu lidí. Vyšel pomalu a nejistě, pak přidal do kroku. Šel

navštívit žebráka s hlavou plnou otázek, s miliony nevyřčených slov.

Došel k žebrákovi, narovnal se jako voják a ulízl si rukou prošedivělé

mokré vlasy. Pod tričko mu sjela kapka. Zastudila ho. Žebrák vytáhl

z kapsy cigaretu. Muž okamžitě šáhl do kapsy pro sirky. Měl je vždy

u sebe, i když už celá léta nekouřil. Škrtl zápalkou a připálil mu. Žeb-

rák se koutkem oka nenápadně na muže podíval a nechápal, proč

tak elegantně oblečený muž mu poskytl takou službičku. Byl slušně

vychovaný a kývnutím poděkoval.

„Něco potřebujete? “ zeptal se.

Muž se díval žebrákovi do očí, chtěl mu něco říct, ale vždy s poo-

tevřenou pusou jen hlasitě vydechl.

„Povídám, jestli něco potřebujete? “ opakoval znovu a trochu při-

dal na hlase.

„Ale vlastně nic…,“ řekl muž a vzápětí se nadechl a pokračoval,

„jen jsem trochu přemýšlel nad vámi. Žít tak jako vy…“ A pak se

zase odmlčel.

„Už jsem si zvykl. Možná, dnes již určitě. Nic nemám, nic nevlast-

ním, nemusím se o nic starat, tím je život lehčí. Jediný, co mi patří,

je tenhle flek a ta plechová krabička,“ pokračoval. „Pár lidí mi sem

hodí nějaký peníz, sotva to stačí na bídný život, ale nestěžuju si.“

„Takhle se žít přece nedá,“ odpověděl muž, zvedl obočí.

„Dá, nedá, musí! Mimochodem, jmenuji se Michal a jsem žebrá-

kem už celých pět let.“ Podal muži ruku.

„Já jsem Tomáš a omlouvám se, že jsem se nepředstavil již dří-

ve,“ dodal. „Jak se to stalo?“

„Jako co? To, že jsem žebrák?“ Zvedl nad sebe cigaretu, vde-

chl kouř, chvíli ho podržel v ústech a pak slastně vydechl kouřová

oblaka a pokračoval: „Oženil jsem se před dvaceti lety, s nádhernou

inteligentní ženou. Byla tak inteligentní, že věděla, jak mě co nejvíc

oškubat o prachy. O lásku jí nikdy nešlo. Odešla za mnohem mlad-

ším. A já nikdy nepoznal, že jediné, co milovala, byly moje peníze.

Když jsem se oženil, myslel jsem si, že mi začíná opravdový život

chlapa. Po patnácti letech jsem se rozvedl a pochopil, že opravdový

život začíná až teď. I když bez ničeho.“

Muž nevěděl, jak odpovědět. Bál se, aby svými slovy více neu-

blížil.

„Budu muset jít,” odvětil a udělal první krok nazpět.

„Ještě chvíli zůstaňte,” poprosil žebrák. A dodal: „Chceš trochu

nalít?” Nestihl ani větu doříct a už vytahoval z pod své roztrhané

igelitky láhev vodky.

„Kdysi jsem i něco znamenal. Měl jsem peníze a spoustu kama-

rádů. Pak jsem o peníze přišel a tím i o ně. Už nejsem nic. Lidé

mě ignorují, ani nevnímají, že tu jsem. Ale já bych si tak moc přál

zas být viděn, nebýt přehlížený. Nechci, aby se na mě zapomnělo,”

rozčiloval se žebrák. Vzal tu starou plechovku, vysypal z ní všechen

obsah do dlaně. „Dnes mi moc peněz lidé nedali. Je to horší a hor-

ší,” povzdechl si. Nalil muži do plechovky vodku. Bylo to nechutné,

ale jen aby se muž neurazil, napil se. Bylo mu ho líto, a tak si sáhl

do kapsy pro peněženku. Žebrák ho chytil za ruku a pravil: „Dnes

ne, dnes jsi můj host ty.”

„Pověz mi, čím ty se živíš?” zeptal se. A vzápětí dodal: „Počkat,

nech mě hádat. Pozoroval jsem tě tu, jak chodíš kolem soch a obdi-

vuješ je. S takovou lehkostí a zaníceností. Pracuješ s kameny?”

Muž si hlasitě povzdechl. „Pracuji s kameny, vytvářím sochy růz-

ných velikostí. Jen ne vždy na požádání. Zbohatlíci za mnou chodí

a strkají mi do kapes velké peníze, abych jim vytvořil sochu. Takové

vždy vyhodím. Mám snad svou hrdost. Vytvářím jen sochy, do kte-

rých mohu vložit kus sebe. O nic jiného nežádám.”

„Jsi stejný jako já,” pousmál se.

Muž zbystřil a nevěřil tomu, co právě slyšel. Jak může být umělec

srovnáván se žebrákem, pomyslel si rozčileně v duchu.

„Jsi sám, nemáš nikoho. Jenom ty sochy. Věříš, že jsou věčné.

Doufáš jen v to, že ti dají skutečný život. Opravdový smysl života.

Jsi hlupák. Byl jsem taky takový. Hrdý. Teď už nemám hrdost, a jen

proto, že jsem věřil v něco, co neexistuje,” začal žebráka rozhovor

bavit. „Myslíš si, že zítra začne nový život, ale druhý den se nic

nestane. A tak je to každý den. Jen čekáš a čekáš, až tím ztratíš

půlku svého života.”

Muž se zvedl, zapnul si kabát. Byla přece jen zima. Natáhl k žeb-

rákovi ruku: „Děkuji za rozhovor, snad někdy příště.”

Začalo se blýskat a v dáli zahřmělo. Neustále přemýšlel nad

rozhovorem. Možná, že má pravdu, pomyslel si. Usmíval se, jak je

život směšný. Kráčel si po své oblíbené cestě přímo domů. Domů,

kde ho nikdo nečeká. I přesto se těší. Byl nedaleko, ale připadal si

všemu tak vzdálený.

Sedl si do křesla. Uprostřed místnosti. Okolo rozmístěné sochy.

Měl je ve svém domě už roky. Mohl se na každou z nich nepřetržitě

dívat celé hodiny, pořád dokola. Nedokázal si přestavit, že by jedna

z nich zmizela. Věřil, že každou ztrátou sochy by ztratil i kus svého

života. Pozvedl sklenici s dobrým vínem a pousmál se. Usrkl několik

kapek. Chutnalo báječně. Vyklonil se z křesla, aby viděl, co se děje

venku. Obloha potemněla. Seděl stále v křesle, nehybně jako ty

sochy. Oči těkaly po místnosti a hledaly aspoň jeden záchytný bod.

Hodiny. Odbíjely půlnoc a do rukou noci vše převzalo ticho. Usnul.

Ve svých snech obchází místa pro něho neznámá.

Byl zas nový den. Snad o něco lepší. Sluníčko se snažilo svý-

mi paprsky proniknout na zem. Marně. Podíval se na hodiny. Bylo

teprve půl šesté ráno. Tma ještě stále vládla pro tento den. Nemohl

přestat přemýšlet o setkání. Musel se vydat zpět za žebrákem. Neu-

stále měl pocit, že se mu snaží něco naznačit.

Ptáci létali k oblakům. Loučili se. Podzim začínal a příroda si

barevně hrála. Překrásné období pro umělce.

Došel zpět do parku. Celým tělem mu projela zimnice. Starý žeb-

rák ležel na zemi. Nehybně. Muž se ohlédl kolem sebe. Jako by

se bál, že ho někdo sleduje. Zaslechl houkání sirény. Modré svět-

lo záchranky mu oslepilo očí. Objevili se první zvědavci. Přijel vůz

a z něho vyskočil doktor. Přistoupil k nehybnému tělu a chytil jej za

zápěstí. Žádná šance nahmatat tep.

„Je už pozdě,” zakřičel někdo v davu. Řeč nabývala na síle, až

se rozezněla jako kostelní zvony. Muž si položil ruce na uši. Nechtěl

nic slyšet. Nechtěl slyšet, co si lidé o žebrákovi myslí. Důležité bylo

jen to, co si myslí o něm on.

„Jemu už nikdo nemůže pomoci, alespoň to, chudák, má za

sebou. Znáte někdo jeho jméno?” zeptal se doktor. Ticho. Muž měl

pocit, jako by se žebrákovy oči na něho dívaly s nevyřčenou otáz-

kou, která měla být v každém okamžiku zodpovězena. Byla zima,

ale potily se mu ruce. Otočil se a utíkal po cestě pryč. Bál se každé-

ho stínu, každého šramotu.

„Proč jen je osud tak krutý?” ptal se sám sebe a nevěděl, jak si

odpovědět.

Seděl opět ve své pohovce a žal zapíjel sklenkou vína. Sám

sebe trestá tím, že žije. V ruce si přehazoval minci. Panna nebo

orel? Jaký by asi byl život bez peněz? Žil by ten starý pán dál, nebo

by ho potkal jiný osud? Přál si jen přece, aby si ho lidé všimli, aby

ho nepřehlíželi. Přál si být věčný a světem nezapomenutelný. A pak

mu to došlo. Věděl, jak toho chudáka zvěčnit.

„Vytvořím sochu. Jeho sochu. Chtěl být věčný a sochy přece

věčné jsou,” zakřičel nahlas.

Pomalu vstal. Nikam nespěchal. Čas už v tuhle chvíli nehrál roli.

Natáhl se a pustil rádio. Příjemný hlas hlasatelky ho uklidňoval. Sedl

si ke stolu. Ukrojil krajíc chleba a namazal ho přesně tak, jak to dělá-

val jeho tatínek. Snažil se vybavit si žebrákův obličej. Vzpomínal

na každý detail. Seděl u stolu ještě dvě hodiny než začal. Hodiny

odbíjely půlnoc a pak ráno a pak zase půlnoc... On však nemohl

0

přestat, dokud nebylo dílo dokončeno. Dával si záležet na každém

detailu. Každý milimetr byl vytesán s takovou pečlivostí, dokonalostí

a trpělivostí. Srdce měl silné a v žilách mu kolovala horká krev.

„Hotovo,” povzdechl si. Ty staré třesoucí se ruce měly už dost.

Ačkoliv dávno nekouřil, výjimečně si zapálil. Každý výdech a nádech

ho uklidňoval. S hrdostí pozoroval svůj výtvor. Byl na sebe moc pyš-

ný. Únava však byla silnější než on. Usnul.

Slunce vycházelo za horami. Zimní víla převzala nad všemi moc.

Ze stromů spadalo všechno listí, které rozhazoval silný vítr do všech

stran.Muž stál v parku, na místě, kde žebrák nechal svůj život osu-

du. Díval se na sochu. Na sochu, kterou vytvořil na počest toho

„slavného hrdiny“. Už se necítil jako ten starý vysloužilý chlap. Krutá

zima se mu snažila dostat pod kabát. Zapnul se. Klekl si na zem,

opřel se lokty o sochu, hlavu dal do dlaní. Modlil se za žebráka,

aby měl alespoň tam nahoře lepší život. Pozdvihl hlavu, podíval se

na nebe. Poprosil Boha, aby zmírnil krutost lidských osudů. Plakal.

Každou kapku stékající po tváří si chytal do dlaní. Pak sem jen beze

slov přišel ohromný dav lidí. Ticho. Silné a bolavé ticho. Lidé sochu

jen obdivovali, s úctou. Muž odešel pokojně žít zbývající život.

Od té doby bylo vše jiné. Socha vyvolávala mezi lidmi veliký

ohlas. Netroufali se k ní obrátit zády. Nosili k ní denně peníze a vždy

poprosili Boha, aby jim odpustil jejich sobeckost.

Čas plyne nezadržitelnou rychlostí a my si ani nestačíme uvě-

domovat, že staré dveře se zavírají a tím nové otevírají. Nechceme

ale, aby naše vzpomínky zmizely v prázdnotě.

Obsah:

Poezie

Petra Vydrová

9

Eliška Lenochová

10

Pavlína Šimánková

12

Julie Gurjevová

14

Aneta Chmelíková

17

Míša Černá

18

Kristýna Dyršmídová

20

Filip Peloušek

21

Ivana Trambová

27

Alena Bezoušková

30

Jan Řapek

31

Michal Šelleng

33

Próza

Kateřina Bašová

37

Johana Paulová

45

Anna Ledahudcová

46

Karolína Baziková

50

Tomáš Vaňata

52

Marika Kovárová

57

Veronika Holečková

63

Adéla Halíková

69

Tereza Vlčková

75

Eliška Straková

79

Kateřina Suchopárová

85

Andrea Žitková

89

3. září 1878 se v budově hos-

tince „Sebastopol” v Příbrami

narodil v rodině městského úřed-

níka Jana Otakara Jelínka malý

synek. Dostal jméno Jan Křtitel

a kmotrem mu byl příbramský

měšťan a pozdější starosta Karel

Hail. Rodina se poté přestěho-

vala na nároží Dlouhé ulice, do

domu, kde byl v přízemí hostinec

„U Koníčka” (naproti starožit-

nictví „U Choda“ - dnes zbou-

raný). Jelínek navštěvoval zdej-

ší obecnou školu a v letech

1888-89 reálné gymnázium,

kde měl mj. za spolužáky Kar-

la Tomana, Arne Dvořáka,

Karla Sezimu či Lothara Suchého. Roku 1896 nastoupil stu-

dia na filozofické fakultě v Praze, kde studoval němčinu, češtinu

a francouzštinu. O zimních semestrech pobýval jako stipendista na

Sorbonně a Collége de France v Paříži. Tam se podrobně seznámil

s francouzskou literaturou, hlavně s poezií. V té době už měl svůj

literární debut za sebou - roku 1893 mu Josef Kadečka otiskl v pří-

bramském týdeníku „Horymír“ první verše.

Od svých studentských let byl Hanuš Jelínek velmi aktivním

účastníkem společenského života pražských literárních a umělec-

kých kruhů. Byl znám jako vynikající zpěvák, tanečník a recitátor.

K jeho nejbližším přátelům patřil básník a dramaturg Jan Kamper,

přírodozpytec Antonín Šolc a spisovatel Viktor Dyk. V roce 1905 se

Jelínek oženil s dcerou Aloise Jiráska Boženou, která byla malířkou

- vystudovala u Antonína Slavíčka.

Po studiích začal učit jazyky na obchodní škole v Mělníku a na

reálce na pražském Žižkově. V letech 1901 - 1918 působil jako pro-

fesor na Českoslovanské obchodní akademi v Praze. Složil státní

zkoužky z němčiny a francouzštiny, udělal doktorát a v letech 1909

- 1910 pobýval v Paříži, kde přednášel o české literatuře.

Hanuš Jelínek byl jedním ze zakladatelů druhdy slavného literár-

ního spolku Kruh českých spisovatelů a později se stal jeho jedna-

telem.

Po první světové válce se jako člen zahraniční komise Národní-

ho výboru zúčastnil v Paříži mírových jednání. Byl pověřen řízením

ČTK ve Francii a díky svým zahraničním stykům pracoval i jako

úředník ministerstva zahraničí. Do důchodu odešel v roce 1932 a

věnoval se především své literární a překladatelské práci. V posled-

ních letech života téměř oslepl a své memoáry - „Zahučaly lesy”

- musel diktoval. Zemřel 27. dubna 1944 v Praze a byl pohřben na

vyšehradském hřbitově.

V jeho velmi bohatém životě zaujímala literatura jedno z před-

ních míst. Svou první sbírku milostné poezie vydal jako student pod

názvem „Zapadl Měsíc i Plejády”. Poté hlavně překládal z francouz-

ské literatury („Zpěvy sladké Francie“) a zároveň francouzské čte-

náře seznamoval s literaturou českou. Byl též literárním, divadelním

a výtvarným kritikem. Je jedním ze slavné pětice největších pří-

bramských rodáků meziválečných let (Drtikol, Hojden, Šára, Vysko-

čil, Jelínek), kteří proslavili své město daleko za hranicemi.

Fotografie: http://www.langhans.cz/

Tato kniha byla vydána díky finanční podpoře

firmy Veolia 1. SčV, a.s.

V edici „Příbram Hanuše Jelínka“

dosud vyšlo:

Hra na strach /1997/

Vánoce na blátě /1998/

Okamžiky /1999/

Vichřice na sídlišti /2000/

Viktoriánská rodinka /2001/

Zpěv pro hvězdy /2002/

Krokodýl v předsíni /2003/

Podzimní námořník /2004/

Pes se zavřenýma očima /2005/

Jezero uprostřed času /2006/

Můry v bodláčí /2007/

Bublišení /2008/

Oblékla se do moře /2009/

Tančila requiem /2010/

Na vedlejší koleji /2011/

My generation, baby /2012/

Cesta tam a zase zpátky /2013/

Tiché tóny /2014/

Navštivte naše webové stránky

www.kjd.pb.cz

Nakladatelství Knihovny Jana Drdy vydalo a vydává knihy regio-

nálních, začínajících i zavedených autorů. Na našich stránkách zís-

káte informace o vydaných knihách i o možnosti jejich zakoupení.

kjPd

Ř í B r A M

Tiché Tóny

Almanach 18. ročníku literární soutěže

„Příbram Hanuše Jelínka“

Grafická příprava: Karel H. Šťastný

Vydala: Knihovna Jana Drdy

(nám. TGM 156, Příbram)

Tel.: + 420 318 626 486; www.kjd.pb.cz

Vytiskl: PBtisk a.s.

(Dělostřelecká 344, Příbram)

Tel.: +420 318 493 711; www.pbtisk.eu

Vydání první.

© Knihovna Jana Drdy, 2014

ISBN 978-80-86937-47-2